ELG. 497 



Jagt och fångst ^J: Elgen skjutes vanligen^ lika- 

 som Hjorten, med studsare och kula. Om vinlren då 

 snö fallit, spårar man honom. Stå spåren in åt en skogs- 

 park, så ringar Jägaren honom, och sedan han härige- 

 nom fått vela livar han ligger, ställer han sig i håll 

 nära det ställe, der Elgen ingått, samt låter någon 

 medhjel|)are drifva ut honom från den motsatta sidan. 

 — Lapparne förfölja honom på skidor, och äro, isynner- . 

 het då en tunn isskorpa (skare) finnes på snön, som 

 bär Jägaren men ej Elgen, säkra om sitt rof. Äfven 

 jagthundar och vargar kunna då lätt upphinna och ihjal- 

 bita Elgen. 



Enligt uppgift på stället fångades fordom i Herje- 

 dalen Elgen i gropar. Dessa voro runda, tre famnar i 

 diameter och tillräckligt djupa, samt täckta med i'is och 

 löf. De anlades på sådane ställen, der Elgar hade sin 

 gång, och vid båda sidorna om dem sattes stängsel, 

 hvarigenom Djuret, som ville framgå, nödgades att sö- 

 ka öppningen, der gropen var anlagd. 

 Rörande detta fångningssätt i Jemtland har NoiiBnoLM i 

 Jemtlands djurfänge sid. \ 9 lemnat fullständig beskrif- 

 ning, införd af Eksthöm p. a. st. sid. 939. — Alldeles 

 samma sätt alt fånga Elgen i gropar brukas ännu i 

 Siberien (Pall. Reise 2:tr Band; Lkpecuin Reise HL p. 

 7i). Pallas tror att den Romerska sägen som vi an- 

 fört efter Plinils (sid. 494) har sin upprinnelse af nå- 

 gon missförstådd berättelse att Elgen fångades i gro- 

 par, anlagda i hål på gärdesgårdar, som bestodo af 

 huggna träd, hvilka ledde till gropen och att när Elgen 

 deri nedföll, kunde han ej åter stiga upp. Häraf dik- 

 tades att han ej hade leder. Jemf. vidare Renen sid. 



prsegrande; ob id retrograditur in pascendo, ne, in priora 

 tendens, involvalur. (Plin. hist. nat. Lib. Vill. cap. 5). 



*) Rörande Elgjagt hänvisas till Ekströms Alhundl. i Jä- 

 gare-Sällsk. Tidskrift 1834. sid. 934. — Greiff p. a. st. sid. 66. 



Skandin:i Däggdjur. 32 



