OXSLÄGTET. 537 



sta och mest grofbyggda af de med horn försedda 

 Idislarne. I vildt tillstånd lefva de alltid flockvis^ un- 

 der ledning af starka stridsarama tjurar^ och vandra från 

 en trakt till en annan^ besökande än skogar, än slätt- 

 marker, än högländla och bergiga, än låga och sumpi- 

 ga ställen. De söka gräsrika platser, ty deras mesta 

 föda består i gräs 5 äfven förtära de gröna löf och spä- 

 da qvistar, och dessa sednare, jemte barr och mossa, 

 utgöra under vintertiden deras förnämsta föda i kallare 

 trakter. (^Jag talar här icke om dem som fodras i stall). 

 — De lefva likasom alla Idislare (kanske med undan- 

 tag af Rådjuren) och likasom deras motsvarande bland 

 foglarna (de Hönsartade), i så kalladt månggifte, och 

 likasom dessa samlas de isynnerhet under parningsti- 

 den i flock och låta då skogar och fält genljuda af 

 höga läten. Under denna tid förefalla häftiga strider 

 mellan hannarna, och den starkaste blir den som kom- 

 mer att fortplanta slägtet. Deras läte är ramande j hos 

 andra mer grymtande. — De fortplanta sig ej mer än 

 1 gång om året, och honan föder sällan mer än 1 kalf 

 åt gången. 



För att förklara hvarifrån de tama racer härstam- 

 ma^ som hos oss och i andra trakter af Europa före- 

 komma, anser jag lämpligast att först anföra de vilda 

 arter, efter hvilka fossila ben finnas i södra Skånes 

 torfmossar. Dessa delas i sådana som hafva 



A) Pannan mer läng än bred, mer eller mindre 

 platt; hornen sittande pä ändarna af den kant , som 

 skiljer pannan frän nacken; mellankäksbenen oftast 

 gående upp till näsbenen. Hit höra 



1) Uroxen C^os Urus Antiqu. *). 



(Bos primigenius Recent.) 



Artm. Pannan platt; nack-kanten rät; hornen mycket 



*) Benämningen Uroxe härleder sig från det språk, som 

 den Germaniska folkstammen, till en början, tyckes hafva haft 



