UROXE. 545 



till att han blifvit, som vild^ utrotad och Öfvergått i 

 tama racer, under det den östligare Bison vida längre 

 bibehållit sig i Ostpreussen och Polen och ännu finnes 

 i fullkomligt vildt skick i närmast tillgränsande länder 

 af Asien. Denna art har aldrig kunnat tämjas. 



Jul. Cesau beskrifver de Uroxar^ som på hans tid 

 träfTades i skogarna på Hartz. Han säger att de till 

 utseende form och färg fullkomligt liknade vanliga Oxen, 

 men till storleken voro föga mindre än Elefanten. De 

 voro både starka och snabba, samt så vilda och ilskna 

 att de skonade hvarken menniskor eller djur, som de 

 fingo i sigte. Man fångade dem i gropar och dödade 

 dem der. Med denna jagt härdade sig de Germani- 

 ska ynglingarne, och ju flera horn af dödade Uroxar 

 de kunde uppvisa, desto mer voro de ansedda. Dessa 

 horn, som voro större än vanliga oxhorn, beslogos i 

 kanten med silfver och brukades som dryckeskärl vid 

 de största gästabud. (Jul. C^es. Bell. Gäll. VI. cap. 28). 

 — Afven våra förfäder och andra folkslag af den Ger- 

 maniska stammen , nyttjade Urox-horn till samma än- 

 damål. Plinius berättar att de nordiska folkslagen (Bar- 

 bari septentriojiales) drucko ur uroxhorn, hvilka voro 

 så stora att ett af dem rymde en urna *). Pll\. Hist. 

 Na t. II. cap. 37. — Solinus omtalar att dessa horn, 

 för sin stora rymlighet skull, nyttjades som dryckeskärl 

 vid kungliga måltider. 



Af Uroxens hud gjorde våra germaniska Förfäder sig 

 gördlar, och köttet förtärdes såsom smakligt och sundt. 



*) En Romersk Urna lärer hälla i Svenskt mått l'i^%:å 

 kannor. PLiNri uppgift synes vara något för dryg, dels der- 

 före att ett dryckeskärl som rymde 4 — 5 kannor vore för 

 ovigt och för stort, äfven för de största drinkare; dels der- 

 före att ett horn af den största Uroxeskalle, bland de Skån- 

 ska, som jag har för mig, ej hållit mer (räknadt efter steg- 

 len) än kring 11 kanna. 



Skandinis Däggdjur. 3ä 



