UROXE. 549 



storväxta långhornade boskapen i Italien^ afhvilken man 

 har afbildningar äfven från Gösars tidehvarf, finna Bison- 

 oxenshorn så enormt slora, som C^sar beskrifver Urens* )j 

 ty Bisonoxen har, att dömraa af qvickerna på de hos 

 oss funna skallarna, äfven i det mest vilda skick, al- 

 drig, åtminstone icke på Caesars tid, haft på långt 

 när så stora horn som den Italienska Tamoxen. -^ 

 Dessutom är det faktiskt och kan icke bestridas, att 

 Romerska författare som omtala Urus ^ (som af någ- 

 ra kallas Bubalus; hvilka benämningar voro synony- 

 ma enligt hvad Plinjus uttryckligen sagt oss, Hist. 

 Na t. VIII. 5.) just karakterisera honom genom sina 

 stora vidöppna horn, sin styrka och snabbhet, un- 

 der det de karakterisera Bison genom länga här på 

 ryggen, halsen eller under hakan, samt att iiigen enda 

 Romersk författare tillagt Bison vidlyftiga horn eller 

 Urus långa hår. 



Tibi dant variae pectora tigres, 



Tibi villosi terga bisontes 



Latisque feri cornihus uri. Senec. Hippol. AcL 

 1. v. 63. 



Germania . . gignit . . jubatos Bisontes, excellen- 

 tique vi et velocitate Uri, quibus imperitum vulgus Bu- 

 balorum, nomen imponit. Plin. Hist. Nat. VIII. cap. 5. 

 Till Rom fördes begge dessa djur för att i Cir- 

 cus åskådas af folket. Martialis och andra som sjelf- 

 va sett dem der, omtala dem som skilda arter: 



llli cessit alrox bubalus atque bison. Martial. Spe- 

 ctacul. 23. 



För min del är jag, af alla dessa sammalagda 

 skäl, öfvertygad att våra två största fossila oxarter 

 voro kända af Romarne under namnen Urus och Bison. 

 — Äfven hos medeltidens Tyska författare omtalas de. 



*) AmpHludine cornuum et figura et specie multum a 

 nostrorum bonum cornibus clifTert. GiEs. VI. 29. 



