Ö72 OXSLÄGTET. 



skogen. Om vintren lemna de sällan tallskogen j de 

 ligga om dagen stilla och gå om natten ut för att sö- 

 ka sig föda. De uppsöka sällan vatten, stundom ej 

 hela dagen j de närma sig sällan de små skogsbäckarna, 

 mest dricka de vatten ur små vattenpussar i skogen. 

 Jagade simma de dock lätt. Ända till 10 — 12 året 

 lefva de sammans i små hjordar af 20 — 40 stycken j 

 de äldre skilja sig från hjorden och lefva ensamma. 

 Vid brunsttiden slå de sig åter till hjorden och lefva 

 med den under hela Augusti månad. 



Bisonoxen är snarare rädd än djerfj han skräm- 

 mes af bjerta färger insynnerhet rödt, och löper derför 

 bort. Endast retad anfaller han menniskor och då ej 

 alltid det föremål som retat honom, utan den, som är 

 närmast. Hans lopp är ej uthållande^ han kan ej löpa 

 Öfver 4- till 1 verst (900 till 1800 alnar)- utan att 

 bli trött, så alt han måste hvila. Ju längre man ja- 

 gar honom, dess oftare hvilar han och utsträcker den 

 blå tungan för att hemta luft. Tre vargar kunna dö- 

 da honom. 



Bisondjurens lukt är utomordentligt fin och de 

 vädra en menniska på långt håll. På afstånd hör man 

 deras stampande med fötterna och deras grymtande 

 läte, der de stå i täta skogsmarken, och så snart de 

 märka någon fara, tly de i skogen med förfärligt brak, 

 hvarvid de kullstörta eller afbryta en rnängd träd der 

 de fara fram. De löpa med sänkt hufvud och lyftad 

 svans. — Under brunsttiden äro de särdeles begifna 

 att leka, på det sätt att de köra det ena hornet i 

 marken och löpa i denna ställning kring unga träd, så 

 länge tills dessa falla dem på hufvudet. På detta vis 

 iippgräfva de träd af 4 — 6 tums genomsnitt 5 och som 

 de vanligen hafva hornen invecklade mellan rötterna, 

 löpa de omkring med denna '^bröllopskrans"' på hufvu- 

 det ol^h förorsaka dermed ett stort buller och susande 



