spÄckhuggAre. 60*7 



så häftiga krig, att hafsytan, der striden stått ^ ofta är 

 blodröd, och det är alltid Skålarna som måste färga 

 valplatsen. Då han visar sig i sjön, söka de derföre 

 sin räddning på skär eller stränder. Så berätta fiska- 

 rena vid Norriges kust om Slourcagnen, och samma be- 

 rättelse hafva fiskarena vid Sundet om samma Delfin- 

 art, som der kallas Svärdfisk, att han skrämmer alla 

 Skälhundar åt land. Af denna sin vana att tukta Skäl- 

 hunden, som på x\orrska kallas Kobbe, har han på 

 somliga ställen i Norrige fått namn af Kobbeherre (Pho- 

 carum tyranuus). — Bland hans samslägtingar synes 

 Tumlaren oftast blifva af honom anfallen och uppäten. 

 Af fruktan söker äfven Tumlaren stranden och löper 

 stundom upp på torra landet. Ström Sondmör. I. 299. 

 Ja man påstår, och åtskilliga , som sjelfva säga sig ha 

 sett det, förtälja, att tlera Späckhuggare stundom om- 

 ringa och anfalla den kolossala Hvalen. iMed sina grof- 

 va och hvassa tänder slita de från dess sidor det ena 

 stycket späck efter det andra. Hvalen säges då söka 

 räddning genom att begifva sig upp mot stranden 5 men 

 äfven här förföljd, måste han snart åter ut på djupet, 

 der han genom oräkneliga våldsamma rörelser och 

 starka slag, hvarvid vågen med skum vräkes upp i 

 luften, söker befria sig från sina följeslagare. Ja man 

 har till och med velat varseblifva, att Hvalen, för att 

 undgå sina mördare, i ångesten skjuter upp sin kolos- 

 sala kropp öfver hafsytan. Denna strid i vågen mellan 

 hafvets tiger och elefant, skall vara ryslig att påse. 

 Delta glupska rofdjur förekommer stundom i flock af 

 omkring ett tjogj stundom ses 4 — 5 sammans. (Jemf. 

 MELcnioR p. 28O3. Ofta ses dock Späckhuggaren en- 

 sam j och aldrig förekommer han i så stora skaror 

 som följande art. Späckhuggaren ynglar om iiösten i 

 Augusti eller September, och honan föder blott en unge, 

 stor som en fuUväxt Tuinlare. (MEr.cmoK p. a. st. sid. 

 2181J. 



