REN. 505 



sedan landet mellan Finska viken och Hvita hafvet höjt 

 sig öfver Oceanen. Jag delar fullkomligt Pallas' åsigt 

 (Zoogr. 1. p, 207) att då de slätter i Siberien, som nu 

 gränsa till Ishafvet, ännu voro sänkta under vattenytan, 

 hade Renen sitt egentliga hem på mellersta Asiens hög- 

 sta Alper. Derifrån anser jag denna djurart hafva, i 

 mån som landet höjdes, spridt sig mer och mer åt ve- 

 ster och genom Finland hafva följt den bergås, som 

 genomstryker landet och som egentligen är en sidogren 

 från den stora Norrska fjällryggen, hvilken Renen allt 

 sedan följt och ännu följer efter hela dess längd. 



Endast på detta sätt kunna vi förklara det eljest 

 obegripliga fenomen, som ofvan nämdes, att i Skånes 

 alluvialbildningar finnas talrika qvarlefvor efter Renar 

 och på Lappska och Norrska fjällryggen finnas oräkne- 

 liga skaror af samma djurart, men i alla mellanliggande 

 trakter saknas de helt och hållet och man har der 

 aldrig funnit ett enda fossilt renhorn eller ben. 



Nu mera finnes Vildrenen hos oss, endast på den 

 stora fjällryggen och på de närmaste sidoåsar, som der- 

 ifi'ån utgå. Dess sydligaste gräns i Sverige lärer vara 

 kring 62:dra breddgraden j ty enligt ett bref, dateradt 

 d. 26 Febr. 1(S21, från Stats-Sekreteraren L. Arnell, 

 som varit LandshÖfding i Jemtland, "finnas stundom sto- 

 ra skockar af Vildrenar mellan LllfsjÖ i Herjedalen och 

 Kråkbläster i Kopparbergs län, och detta är troligen 

 den sydligaste latitud der de förekomma", — nemligen 

 i Sverige j ty i Norrige gå de långt sydligare och fin- 

 nas ännu i stor mängd på fjällen ända nedom 60:de 

 breddgraden. Denna djurart har spridt sig vida läng- 

 re åt norr än Skandinaviska halfön sträcker sig. På 

 Grönland finnes han talrikt, han Öfvervintrar på Spits- 

 bergen, och Parry såg spår efter Renar på Walderön 

 under 80 » 35' 38". 



Som redan nämdes förekommer Vildrenen långs 

 Norrska fjällryggen, och som det synes är han talrikare 



