518 hjortslXgtet. 



strider, under hvilka de med sina spetsiga horn illa 

 handtera hvarandra, och en af dem blir ej sällan på 

 platsen. Under parningstiden är Hjorten ilsken och den 

 brunstige Hjorten är, äfven for menniskor, farlig att rå- 

 ka ut för. Han uppkastar jorden kring sig med hor- 

 nen och frambenen, samt uppger ett rysligt och häf- 

 tigt skri, hvilket ofta höres mer än i mil, isynnerhet 

 om morgonen i gryningen eller om aftonen i skymnin- 

 gen. — Parningen sker vanligen om morgonen. — Kin- 

 den går dräglig 84- månad till 40 veckor, och föder i 

 Maj, i en tät skogstrakt, på en bädd af mossa, en^ 

 sällan två kalfvar. Efter 4:de dagen följer kalfven sin 

 moder, som vårdar honom med ömhet samt daggar 

 honom till dess hon åter blir drägtig, då han kan föda 

 sig utan mjölk. Ända till tredje månaden är Hjortkalf- 

 vens färg gulbrun, beströdd med hvita iläckar. Om 

 kalfven är af hankönet, får han efter första året två 

 enkla hornspetsar, hvilka derefter grena sig som förut 

 är nämdt. Han växer ända till 8:de året. 



Ungen låter tämja sig, om han tidigt tages från 

 modren och uppfödes med komjölk. Tama Hjortar haf- 

 va blifvit brukade som spann att åka efter j men att 

 rida på dem, dertill har man aldrig kunnat inöfva dem. 



Jagt: Hos oss uppsökes Hjorten i de skogar, der 

 han vistas, och skjutes med kula. Se Profess. Sunde- 

 WÄLLs anförda Afhandling. 



Nytta och skada: Köttet, isynnerhet af de yngre, 

 är ganska läckert och ätes vanligen stekt. Huden be- 

 redes af Sämskmakare, och deraf förfärdigas benkläder, 

 handskar, sabelgehäng och andra remtyg. Håren kun- 

 na tjena till uppstoppning som andra nöthår. Talgen 

 användes till såpa och talgljus. Hornen nyttjas till skaft 

 på knifvar m. m. Äfven fås af dem ett bekant och för- 

 träfiligt gelé. Dessutom tillreda Apothekare deraf flera 

 preeparater, hvilka kunna efterses i Pharmacopoeen. — 



