FAR. 531 



nytta i ekonomien, i många fall beror. Denna samma 

 fjälliga textur skall äfven finnas hos de vilda får-racer- 

 nas hår, ehuru de äro mer räta styfva och åt huden 

 liggande. Genom tämjandet och den derunder lemna- 

 de behandlingen ha dessa hår småningom förvandlats 

 till verklig ull. 



Det äldsta sätt att aftaga och samla denna ull 

 synes ha varit att bortplocka den lossnade och låta 

 den fasta sitta qvar. Detta bruk nyttjades ännu på 

 Plinii tid i vissa trakter af Italien j och denna barbari- 

 ska method, att utrycka och ej klippa ullen af fåren, 

 lärer ännu, enligt Low's Fauna, vara i bruk på Orken- 

 Öarna (Lows Faun. Orcadens. p. 7). Likväl synes bru- 

 ket att klippa fåren vara mycket gammalt j ty det om- 

 talas redan i gamla testamentets skrifter (1 Mos. B. 

 31. 19), Der säges att Laban var gången bort för att 

 klippa sina får. 



De olika Får-racer, som hos oss förekomma, kun- 

 na likasom de flesta andra tama djur-racer, delas i hög- 

 lands- och låglands-racer. Till de mer inhemska d. v. 

 s. längst acclimatiserade höra Halländska, Skånska, 

 Vermländska får-racen (Jemf. Noring p. a. st. sid. 349 

 — 350.). Hit kan äfven räknas: Nordiska eller Isländ- 

 ska Fåret [Ovis Aries Islandica, polycerata eller bra- 

 chyuraj som stundom har 3 — 6 Horn, Svansen är kort 

 och ullen grof och raggig. 



Denna får-race är den längst inhemska på Skandina- 

 vien och finnes Öfver allt, der han ej blifvit fcirbättrad eller 

 utträngd af den Spanska eller Engelska. Likväl äro 

 Fåren något mindre i skogiga och bergiga trakter, nå- 

 got större på slätllanden. På Dowrefjäll och i trak- 

 terna deromkring äro de små. 



Man träffar Baggar med flera än två horn, så väl 

 i Skåne och på Gottland, som i Norrige. De två yt- 

 tersta hornen äro vanligen böjda som fårhorn j de mel- 

 lersta äro merendels raka, framåt eller uppåt riglade. 



34» 



