534 FÅRSLÄGTET. 



fjälltrakterna så kallade Säter, vid hvilka man om som- 

 maren betar Fåren jemte den öfriga boskapen. Dessa 

 Säter finnas likväl icke längre upp mot norden än till 

 Helgeland. 



Fåren trifvas bäst på högländta trakter, och ingen 

 ting är så skadligt för dem, som väta. Hos oss har 

 man dem instängda i stall under vintren, och drifver 

 dem på bete om sommarn. Man bör ej för tidigt ut- 

 drifva dem om morgonen, innan dagg och regndroppar 

 blifvit af solen upptorkade. Äfven bör man undvika 

 att beta dem på fuktiga och sumpiga ställen, isynner- 

 het under regniga årstider. Lungsot och lefversjuka 

 äro Fårets vanligaste sjukdomar, och uppkomma af väta. 



Fåren tåla bättre köld än hetta. Under den heta 

 middagsstunden böra de drifvas i skugga. Om våren 

 och hösten då betet är ringa, och de komma hungriga 

 hem, böra de hafva ett foder på stallet. De kunna 

 länge uthärda törst, och böra, då de skola dricka, haf- 

 va rent, kallt vatten. Af orent vatten få de lefversjuka. 

 Om vintren böra de tre gånger dagligen föras till vat- 

 ten. Salt är för Fåren ganska helsosamt. I torrt vä- 

 der bör man hvar 6':de dag ge 1 Skalp, salt åt 20 

 st. Får. I våtväder afhåller man dem derifrån. 



Åldren hos Fåret kan man se af framtänderna, 

 ända till 6: te året. I första året har det 8 mer spet- 

 siga framtänderj i andra året förlorar det de två mel- 

 lersta, och får i stället två större och bredare. I tre- 

 dje året förlorar det de följande och har således 4 

 breda ^ i fjerde året ymsas de två följande, och det 

 har således 6 breda, spadformiga tänder j i femte året 

 vexlas de två yttersta. I 8:de året börja de gula fram- 

 tänderne att utfalla och kindtänderne bli mer trubbiga. 

 (SucKow Natg. d. Thierc I. sid. 328). 



Fåret utmärker sig för sin fromhet, sin rädsla 

 och dumhet. Endast som lamm är det muntert och 



