24 Tromsø Museums Aarshefter 16. 1893. 



møde Reinholdtsen og hans søn, der tog med båd did. Dagen 

 var klar og ganske varm, et par «konglebiter» (Corytlius) 

 flagrede frygtløse langs veien, hvoraf den ene måtte lade sit 

 liv, da jeg også var belavet på at præparere endel f ugle- 

 skind for vort museum. Endnu var ingen flyvende ind sekter 

 at se, under en sten ved veikanten tog jeg derimod et grønt 

 individ af en Amara, der senere erholdtes i stort antal, og 

 i hvilken jeg først troede at have fundet den sjeldne nigri- 

 cornis, medens min ven prof. Sahib erg desværre senere dømte 

 dem alle til at være erratical 



På Sandnes fik jeg rum til den tungere bagage, en fin- 

 nepige blev efter endel akkordering overtalt til at ledsage 

 os som lastdyr, og så bar det tilfjelds. Bigga gikispidsen, 

 let på fod trods den tunge håndkuffert, hun havde på ryg- 

 gen — men det blev erklæret for kun at være en bagatel 

 imod, hvad en anden Bigga kunde bære — og derefter i en 

 række, hver med en passende bør, læreren og hans halvvoksne 

 søn, vi to entomologer og sidst en pige fra den inderste 

 norske bebyggelse ved Tsjoalmejavre, som benyttede an- 

 ledningen til at få godt følge hjemover. 



I 1882 havde jeg reist til det samme mål, men hvor 

 var forholdene nu forskjellige. Dengang roede Sandberg og 

 jeg indover den speilblanke fjord i en glimrende sommerbe- 

 lysning og temperatur, på den forfærdelige båd*), som jeg 

 har beskrevet drastisk men pålideligt i min ovenfor nævnte 

 skisse, og nu! Solen skinnede som da fra en skyfri himmel, men 

 fjorden lå som en smal stivnet bræ i en dyb sort kløft under 

 vore fødder, fra vort standpunkt løbende i et med det smale 

 islagte Langfjordvand indenfor, ubetinget det mærkeligste 

 landsKab, som mine øine endnu var faldt på inden Norges 

 område, og langtifra blottet for en ejendommelig skjønhed, 

 som overført på lærredet eller minutiøst kopieret gjennem 



*] Utroligt lyder det, men den er endnu til ! 



