46 Tromsø Museums Aarshelter 16. 1893. 



overhængetide løvtrær, og derpå sattes kursen mod den grøn- 

 klædte afrundede åsryg, ad hvilken man lettest når den 

 nøgne top, som man ikke ser, før man er nået i grænsen af 

 den meget tætte skog. Her er særdeles vakkert meilem de 

 ranke fnruer med indblandet ret god løvskog og hist og her 

 ansamlinger af graner, der gir trakten et mindre norsk-ark- 

 tisk præg, og da myggene i den kjølige morgenluft var Il- 

 det aktive, kunde man i falde drag nyde den friske, deilige 

 sommermorgen. Under opstigningen noteredes lidet eller in- 

 tet, vi higede alle 3 efter at nå den øverste kolle, om hvis 

 herligheder jeg ofte havde fortalt mine assistenter på turen. 

 Et enkelt meget slidt eksplr. af en Eupithecia tog jeg nede 

 i skogen, det hører til /^_^a^a- gruppen og er sandsynligvis 

 abietaria, der hidtil kun var funden i Saltdalen. Birken var 

 flersteds stygt medfaren af Ckl. dilutata^s grønne larver, der 

 havde fulgt os lige ira Strand. 



I 1882 havde vi allerede langt nede i åsen mødt de 



første eksplr. af den lille arktiske form af Melitæa parthenie, 



og jeg gik nu i frygt for, at det skulde være for tidligt 



i denne sene sommer, men stadig i håb om at få øie på det 



eftertragtede vildt. Skogen passeredes, vi stod på platået, 



der jevnt fører op til den sidste stigning, men sindct var 



foreløbig ikke stemt til at nyde den storslagne udsigt ; øiet 



for uroligt omkring, men fandt intet specielt at fæste sig ved. 



An. melaleuca fløi overalt op i store flokke, men ellers knapt 



en sommerfugl at se foruden etpar affløine ireija, nogle Er. 



lappona i små eksplr. og enkelte Gid, hastulata, ingen par- 



thenie at opdage på nogen kant. Endnu var der et lidet 



håb igjen, at der omkring den øverste top ved varden skulde 



være nogen fangst at gjøre, da vi her i 1882 i antal havde 



fundet den sjeldne An. qvieta og ligeledes etpar lapponica. 



Heroppe var vegetationen lidt mere vekslende og mere alpin, 



skjønt Galggooaive knapt er 400 m. høit, men skjæbnen var 



os fremdeles ublid. Jeg så noget, som kunde være en Anarta 



