18 Tromsø Museums Aarshefter 16. 1393. 



tømmende karakteriseret, idet landet her som hele vor kyst- 

 linie har et Janus-hoved : Udadtil det mest trøstesløst grå, 

 veirslidte granitfield, der i blankt solveir indramraet af det 

 uendelige hav kan være stemningsfuldt nok, men som man 

 helst så sig længst muligt fjernet fra, når nordøsten sætter 

 ind med sin isnende rå skodde, og man på den lille post- 

 damper ubarrahjertigt tumles omkring i den svære strømskavl 

 under «Ovnene». Men indadtil bag de lunende næs er alt 

 lutter smil, græs og blomster og den lyse birkeskog opfyldt 

 af fuglekvidder og — ^yg ! Kun er overgangen så meget 

 mere brat og overraskende i Sydvaranger, idet der neppe 

 er en times gang fra det øieblik, at hele verden er en lige- 

 gyldig og til man ankrer op ved det for sin naturskjønhed 

 berømte Elvenes eller det efter min opfatning ligeså ynde- 

 falde Kirkenes, medens man ved den øvrige Finmarks-kyst 

 har halve dagsreiser ind ad de dybe fjorde, førend man mø- 

 der en tilsvarende mild natur i landskabet. 



TJden yderligere komplimenter være landet hermed 

 præsenteret for læseren. Om nogen ønsker et nærmere kjend- 

 skab til Sydvaranger, df^ts naturforholde og befolkning, så 

 vil jeg henvise ham til de ypperlige skildringer, som dels er 

 givne af forstmester Barth i hans «Naturskildringer og Op- 

 tegnelser*, dels findes i professor Friis's «Finmarken, russisk 

 Lapland og Nordkarelen», en af de interessanteste reisebe- 

 skrivelser, der er affattet på det norske sprog. Selv har 

 jeg i «Entomologisk tidskrift» for 1883 beskrevet en reise 

 opover Pasvik, som jeg foretog i selskab med afdøde sogne- 

 prest Sandberg året i forveien, og i «Skillingmagasinet» for 

 1891 er den samme reise omarbeidet i en mere populær form. 

 Nedenfor vil man også iinde en udførligere beretning om 

 min anden reise opover Pasvik i 1892, der på det nærmeste 

 laldt i den samme rute, som jeg havde fulgt 10 år tidligere. 



