82 i'romsø Museums Aarshefter 20. 1891 



Ved Storfjorden forstaaes den inderste, fra den frem- 

 stikken le odde, Falsnes, mod sydvest løbende arm af Lyn- 

 genfjon-.en. Den strækker sig i en læugde af ca. 17 km. 

 fra 69^ 16,/ S. B. til 69° 24' N. B. og begrændses paa 

 vestsiden, af det inderste parti af den store og langstrakte 

 Lyngslialvø, paa østsiden af fastlandet; mod syd adskilles 

 den fra Balsfjordens østlige arm, Nordkjosen, ved et ca. 12 

 km. bredt eide. 



Dybden i fjorden er størst ved Falsnes, hvor den gaar 

 ned til over 60 f. og aftager jevnt indover mod bunden 

 saaledes udenfor Horsnes midtveis i fjorden 30—35 f. (uden- 

 for gaarden Berg 40 f.), længere inde 20 — 25 f. Der findes 

 endel giundinger; først og fremst Horsnesgrunden, der 

 strækkei; sig fra den ved Horsnes fremstikkende odde tværs 

 over fjv.rden til det paa den anden side liggende næs, 

 San dø r en. Dybden paa denne grunding, ved hvilken ef- 

 ter sigende den bedste liskeplads i hele Lyngenfjorden skal 

 findes, ti- fra 5—20 f. 



Ved Oksnes, ca. 300 f. fra land løber der osrsaa en 

 grundinj; med 10—30 f. vand; en af lignende dybde findes 

 400 f. ud for Falsnes. Udenfor Rastebynæs, midtveis i fjor- 

 den fandtes 50—60 f. Kun ved Hatfjeldet skyder fjeld- 

 væggenc brat ned i søen, ellers skraaner bunden temmelig 

 jevnt nei fra begge sider mod midten af fjorden. 



Angaaende biindforholdene kan siges følgende: Som 

 overalt allers i de mere indestængte arktiske fjorde træffer 

 man overalt, hvor der ikke findes grundinger, det sædvan- 

 lige fine mudder eller slam, der stadig føres ud fra de tal- 

 rige støire og mindre elve, der rinder ned fra fjeldsiderne. 

 Paa enkelte steder i fjorden var dette bundmudder indblan- 

 det med fint sand og bedækket med døde skjæl (som oftest 

 store ilfM^/^i^^^s-skaller). Paa grundingerne dannes bunden af 

 stene, tomme skjæl, balaner og hist og her kalkalger. 

 Jjangs Liiid fandtes det sædvanlige Fiicus-hQ\tQ og derefter 



