'•79 Tromsø JMuseiims Aarshefter 18. 1895. 



Odalen har Schøyen givet mig etpar sådanne. Xår Schilde 

 mener, at emhla og disa muligens er former af samme art, 

 da vikle han neppe fremkommet med en sådan formodning, 

 om han havde seet begge flyve sammen i Sydvaranger, Jeg 

 har kun et eneste eksplr.. som ved stillingen og udseendet 

 af oeellerne på forvingerne ved første øiekast ganske skuf- 

 fende ligner en disa, men det har i oceller på bagvingerne, 

 Qg disses underside røber det straks som emhla. 



27. E. disa Tlibg, 



I modsætning til foregående er disa et helt og holdent 

 arktisk element, som i Saltdalen under polarkredsen vistnok 

 har på det nærmeste sin sydgrænse hos os — i Sverige går 

 den dog ned til 65^ — , men som især er udbredt i Finmar- 

 ken, hvor den går lige ud til Ishavets bred. Over store 

 partier af de 2 sydlige amter sjiies den helt at fattes, i det 

 der kun foreligger observationer fra Saltdalen i Nordlands 

 og Kvænangen i Tromsø amt. I Sydvaranger forekommer 

 disa overalt og er der, som det synes, næsten ligeså talrig 

 ude mod havet ved Kirkenes som i de indre lunere distrik- 

 ter. De føi^ste friske eksplr. erholdtes i 1892 ved Strand 

 den 27 juni, og endnu 25 juli tog jeg en nj^klæ.kket hun ved 

 foden af Galggooaive. Disa fljv^er på alslags myl^ dog for- 

 nemmehg på meget våde græsmyrer, hvor våndet kan stå 

 flere tommer høit. Ved Ramaguøsk, hvor der flyver ikke 

 mindre end 15 arter Rhopalocera, kan man iblandt have det 

 påfaldende syn at se alle 3 Erebier tumle sig om hinanden, 

 idet dog emhla og lajopona har sine bestemte territorier i 

 skogkanten, hvorfra de af og til gjør en liden udflugt til sin 

 fætter på græsmyren. 



Når man tager i betragtning, at disa kun har oceller 

 på forvingerne at råde over, må man indromme den en lige- 

 så stor variabilitet som emhla. Individer med hvide prikker 

 (kjerner) i oeellerne er yderst sjeldne, og jeg har kun en 



