36 



er altid et spændende øieblik, for en er aldrig like heldig — 

 og sammenlignet med de store vidderne er jo et enkelt skra- 

 petræk saa forsvindende litet. Skal man derfor kunne danne 

 sig et rigtig billede av livet dernede paa bunden, saa maa man 

 nok ta mange slike halinger. Alt efter bundens art er der mere 

 eller mindre i sækken. Indholdet tømmes saa paa «bordet" 

 — et stort bret med karmer paa 3 sider. Det ligger tvers 

 over baaten og lar våndet rende ut i sjøen igjen ; og saa 

 undgaar man at bløte sig ut og svine sig til mere end høist 

 nødvendig. Er det nu en pose med sand eller ler, man har 

 faat op, maa jo materialet først soldes. Imens kastes skrapen 

 ut igjen — eller vi flytter til et andet sted — og rorskarerne 

 fortsætter at slite i aarerne, mens jeg gaar igang med at 

 gjennemsøke haugen av alger, sten, skjæl eller hvad jeg nu 

 har faat op. Det er mangen gang et surt taalmodighetsar- 

 beide, for votter kan ikke brukes — og fingrene blir valne 

 og pløsne. Saa henimot middag faar det være slut, og har 

 man meget materiale med sig i krukkerne i kurven, kan det 

 bli en travel ettermiddag, naar alt skal nøiagtigere sees over 

 og puttes paa samleglassene eller noteres. Og er der nogen 

 dager, det ikke er sjøveir, saa har en altid god bruk for 

 dem ogsaa. 



En av mine bedste lokaliteter var fjæren i Nergaards- 

 havn, og da særlig ved springfjære. Tidevandszonen 

 falder i 2 naturlige avsnit : sandgrunden og algevegetationen, 

 som i det store og hele tat har hver sin fauna. 



Den første, sandgrunden, med sine lange, flate 

 strækninger har altid et goldt utseende. Det som her frembyr 

 mest interesse, er alle vandpytterne, de smaa oaser i ørkenen. 

 Fattigst er naturligvis strækningerne nærmest opunder tarega- 

 ren, da de ligger tørre den længste tiden ; her og der finder 

 man dog litt grønalger, og omkring blandt disse kryper de 



