förvärfva. Dertill kom, att de reformerte, som till följe af luthera- 

 nernes bornerade ortodoxism ej hlifvit inbegripne i nämnde fred, sågo 

 sig blottställda för faran att få dela den olycklige pfalziske kurfurstens 

 öde, isynnerhet som de ej tycktes kunna påräkna något kraftigt un- 

 derstöd från de stränge lutheranernes sida. — Holland, som tillförne 

 utgjort ett verksamt stöd för den tyska protestantismen, kämpade nu 

 en hård kamp for sitt eget sjelf bestånd, och hade sannolikt dukat un- 

 der för öfvermakten, om ej Gustaf Adolfs uppträdande på den tyska 

 krigsskådeplatsen derstädes hade qvarhållit kejsarens och ligans härar, 

 af hvilka en betydlig del redan i början af år 1629 blifvit sänd till 

 Holland, för att bistå spaniorerne i detta lands kufvande. Visserligen 

 hade det då lyckats holländarnes patriotiska ansträngningar att be- 

 svärja det hotande ovädret, men på längden skulle de dock svårli- 

 gen kunnat motstå öfvermagten, om den ej blifvit diverterad genom 

 Gustaf Adolfs tyska krig, hvilket sålunda väsendtligen har bidragit 

 till Hollands räddning. — Stor-Brittanien, som allt mer blef en tum- 

 melplats för de inre partistrider, hvilka Karl I:s nyckfulla och despo- 

 tiska politik frammanat, blef i samma mån allt mer ur stånd att ut- 

 öfva något väsendtligt inflytande på fastlandets angelägenheter. — 

 Frankrike, hvilket blott afsåg sina egna fördelar, tycktes dessutom 

 såsom katholsk magt ej vara mycket att lita på; och om än Richelieu 

 af politiska skäl velat, så torde han dock af fruktan för en reaktion 

 inom det af faktioner uppfyllda landet ej hafva vågat åtaga sig de 

 tyska protestanternes sak, utan fastmer bemödat sig att i den katol- 

 ska Ligan skapa en motvigt mot kejsarens växande magt. — Tur- 

 kiet, som protestantismen till en stor del haft att tacka för sin fram- 

 gång, var vid ifrågavarande tid inveckladt i ett långvarigt och blodigt 

 krig med Perserne, hvilket tog alla dess krafter i anspråk; och ge- 

 nom den siebenburgske fursten Bethlen Gabors död (mot slutet af år 

 1629) befriades kejsaren från en farlig fiende, som mången gång gjort 

 protestantismen vigtiga tjenster. — • Det protestantiska Tyskland suc- 

 kade tungt under det tryckande oket af de kejserliga och ligistiska 

 härarne, som utsögo dess redan förut medtagna krafter och af hvilka 

 isynnerhet den förre under Wallensteins befäl både för katoliker och 

 protestanter var en verklig landsplåga, hvars excesser icke ens kejsa- 

 ren med bästa vilja kunde afstyra '). 



Under sådana omständigheter var det i sanning mindre underligt, 

 om mången tysk furste förtviflade om protestantismens sak och, såsom 



1) Hans välmenta bemödanden härutinnan bevittnas af talrika handlingar i Wiener- 

 Archivet. — Jemför Hurters „Ziir Gesch. Wallensteins." 



