bara, borde efter kurfurstarnes godtfinnande försona sin skuld med 

 penningböter. Under dessa vilkor förklarade sig Gustaf Adolf vilja 

 draga sin besättning ur Stralsund samt ingå fred med kejsaren, så- 

 vida denne ej vidare understödde polackarne. Kejsaren, som just vid 

 denna tid genom freden i Liibeck befriades från kriget med Kristian 

 IV, var naturligtvis föga böjd att lyssna till dylika fordringar; och 

 saken invecklades ytterligare då Arnim med en del af den kejserliga 

 hären om våren 1629 sändes till Preussen för att der i förening med 

 polackarne sysselsätta svenskarne samt derigenom hindra Gustaf Adolf 

 att, såsom han ernat, gå öfver till Stralsund. Härigenom blef sven- 

 skarnes ställning i Preussen högst betänklig, emedan en ej obetydlig 

 del af den svenska krigsstyrkan derstädes föregående höst blifvit öf- 

 verförd till Sverige för att användas till det tillernade tyska fälttåget. 

 Dertill kom, att den vankelmodige och opålitlige kurfursten af Bran- 

 denburg tycktes sinnad att bryta den med svenskarne ingångna neu- 

 traliteten. Denna öfverhängande fara påkallade Gustaf Adolfs person- 

 liga närvaro och förmådde honom att tills vidare inställa den åsyfta- 

 de expeditionen till Tyskland. Imellertid lyckades det hans fältherre- 

 snille, som isynnerhet under brydsamma förhållanden alltid framstod i 

 sin fulla öfverlägsenhet , att sätta en gräns för polackarnes och de 

 kejserliges framsteg i Preussen; och under Frankrikes, Englands och 

 Brandenburgs bemedling inleddes på sommaren de underhandlingar, 

 som omsider ledde till det sexåriga stilleståndet i Stumsdorff (den 

 16 / )fi Sept. 1629). Härigenom fick Gustaf Adolf ändtligen fria händer 

 till det länge tillernade tyska fälttåget, hvartill han nu ifrigt uppma- 

 nades af Frankrike, som under den statskloke Richelieus ledning åter 

 börjat uppmärksamma den fara, hvaraf äfven det hotades genom det 

 habsburgska husets växande magt. 



Frankrikes säkerhet och framtida sjelfständighet fordrade, att det 

 habsburgska husets magt ej finge befästa sig; ty om det lyckades 

 kejsaren att i Tyskland göra sin myndighet gällande, och isynnerhet 

 om det lyckades honom samt det med honom och hans hus genom 

 slägtskapens, politikens och religionens mägtiga intressen så nära före- 

 nade Spanien att tillvägabringa en sammanhängande förbindelse mellan 

 sina vidsträckta besittningar, så befunne sig Frankrike från trenne si- 

 dor liksom blockeradt och dess politiska oberoende hotadt af en öf- 

 verhängande fara. Till denna faras afvärjande hade Henrik IV just 

 gripit till vapen, då han föll för en lönnmördares dolk. Maria af 

 Medici kände sig för svag att på samma gång uppträda mot det habs- 

 burgska huset och mot de faktioner, som efter Henrik IV:s död åter 



