13 



Oxenstjerna) "med all raagt ville poussera honom till det tyska kriget" 

 yttrade konungen många betänkligheter och låtsade sig till en början 

 föga böjd att inlåta sig i ett så vidtutseende företag; dock lät han 

 slutligen påskina att han ej vore alldeles omedgörlig, om han blott 

 formligen anmodades om saken samt försäkrades om andra magters 

 understöd '). Imellertid lyckades det förnämligast genom Charnacé\s 

 outtröttliga bemödanden, att tillvägabringa det 6-åriga stilleståndet 

 med Polen, och nu se vi konungen under vintern 1629 — 1630 med 

 rastlös ifver bereda sig till det tyska fälttåget. Men på samma gång 

 lät han i Tyskland och annorstädes utsprida, att han högeligen åstun- 

 dade en förlikning med kejsaren, ja att han till och med icke vore 

 obenägen att med kejsaren och Spanien göra gemensam sak mot Hol- 

 ländarne, tili hvilka han under den sednaste tiden kommit i ett min- 

 dre vänskapligt förhållande. Med dessa föregifvanden hade han flera 

 beräkningar. Dels ville han insöfva de kejserliga i säkerhet samt för- 

 må kejsaren att minska sin krigsmagt vid Östersjön och i stället för- 

 stärka sin här i Italien, hvarigenom Frankrike äfven skulle blifva så 

 mycket angelägnare om Sveriges bistånd. Dels ville han genom denna 

 låtsade benägenhet för fred öfverbjuda Wallenstein, som vid denna tid 

 visade sig särdeles försonligt sinnad, sannolikt för att från sig afvända 

 den af kurfursten af Bayern framkastade anklagelsen att han afsigtligt 

 sökte förlänga kriget ■). Genom att sålunda kasta hela skulden för 

 kriget på Wallenstein, ville konungen hos de tyska furstarne stegra 

 missnöjet med denne och derigenom förmå Ligan att åtminstone till 

 en början iakttaga en neutral ställning, tilldess han väl hunnit fatta 

 fast fot i Pommern. Till en stor del gingo dessa beräkningar verkli- 

 gen i fullbordan, hvartill ej blott Frankrike, utan äfven påfven Urban 

 VIII i icke ringa mån bidragit. Sålunda skulle man kunna säga att 

 de i sjelfva verket båda blefvo verktyg åt Gustaf Adolf, medan den 

 statskloke Richelieu trodde sig begagna den svenske konungen såsom 

 ett verktyg för Frankrikes intressen. Det sanna förhållandet är, att 



1) Att Charnacé redan vid denna sin beskickning erbjudit Sverige siibsidier, synes 

 bland annat af konungens yttrande i rådet d. 27 Oct. 1629, att Frankrike erbjudit sig 

 att i Januari (1630) erlägga 400,000 imperialer förskottsvis. 



Äfven förtjenar anmärkas, att Frankrike redan om hösten 1629 afslöt ett fördrag 

 republiken Venedig som derigenom förband sig att ifrån och med år 1630 med 400,000 

 livrés bidraga till de subsidier som Frankrike skulle betala Sverige för en diversion i 

 Tyskland. 



2) Konungen var öfvertygad att Wallenstein ej hade något allvar med sin visade 

 benägenhet för en förlikning och säger sig derföre vilja gripa fienden an med dess 

 egna praktiker. 



