19 



Ett förbundsfördrag uppsattes här och undertecknades såväl af Charnacée 

 som af de svenska fullmäktige. Genom detta fördrag förpligtades 

 Sverige att föra kriget i Tyskland, Frankrike att lemna understöd i 

 penningar. Såsom förbundets ändamål betecknades de tyska ständer- 

 nas återinsättande i deras gamla fri- och rättigheter, det kejserliga 

 krigsfolkets aflägsnande, hafvets och handelns betryggande. I afseen- 

 de på religionen skulle de bestående rikslagarne upprätthållas, och 

 Gustaf Adolf tillstädja den katolska gudstjensten, hvarhelst han före- 

 funne den. De tyska furstar och ständer, som så önskade, skulle det 

 stå fritt att biträda detta förbund. Ligan skulle åtnjuta neutralitet. 

 Slutligen aftalades, att kejsaren i den blifvande freden skulle furbin- 

 das att så väl vid Östersjön som i Graubundten nedbryta de af de 

 kejserlige gjorda befästningarne. Gustaf Adolfs fordran, att konungen 

 af Frankrike ej utan hans vetskap och samtycke skulle sluta fred i 

 den mantuanska tvisten, hade Charnacé bemött med den invändnin- 

 gen, att han ej visste hvad hans herre kunde hafva lofvat italienarne; 

 likväl borde Gustaf Adolf vara förvissad om Richelieus allvar i denna 

 fråga, då kardinalen just nu för andra gången droge till Italien. Men 

 Gustaf Adolf hade äfven andra betänkligheter och vägrade att stad- 

 fästa det i Westerås aftalade fördraget. Den förnämsta stötestenen sy- 

 nes hafva varit Charnacés fordran, att Gustaf Adolf skulle skicka ett 

 sändebud till Frankrike för att der träffa närmare aftal rörande den 

 truppstyrka, hvarmed Sverige borde föra kriget i Tyskland och hvar- 

 efter Frankrike ville rätta subsidiernas belopp '). Härtill ville Gustaf 

 Adolf blott med det vilkor samtycka, att hvad som redan blifvit af- 

 taladt i "Westerås i alla händelser skulle ega giltighet, hvadhelst som 

 komme att ytterligare beslutas i Frankrike. Men då Charnacé ej kun- 

 de härtill förbinda sig, ansåg konungen hela underhandlingen stå på 

 allt för lös grund. Han misstänkte, att Frankrike blott ville genom 

 honom sysselsätta kejsaren i Tyskland för att under tiden kunna till- 

 tvinga sig en så mycket förmånligare fred i Italien och sedermera 

 lemna honom, liksom förut Holland och Kristian IV, i sticket. Dess- 

 utom ansåg han de erbjudna subsidierna (tre tunnor guld) allt för ringa, 

 för att han under sakernas dåvarande tillstånd skulle till det priset 

 "så högt förobligera sig till konungens af Frankrike nutum och arbi- 

 trium"; isynnerhet som han fruktade, att om han nu bunde sig ge- 

 nom det föreslagna fördraget med Frankrike, han derigenom skulle 



1) I sitt bref till Axel Oxenstjerna af den 25 Mars 1630 säger sig konungen i 

 hufvudsakeu hafva vant ense med det franska sändebudet, men anför ofvannäninda 

 omständighet såsom förnämsta skälet till sin vägran att ratificera fördraget. 



