23 



befälet öfver den kejserliga hären. Härigenom befriades Gustaf Adolf, 

 kort före sitt uppträdande på den tyska krigsskådeplatsen, från en 

 farlig motståndare: och likväl dröjde det ännu länge innan Ligan på 

 ett kraftigare sätt understödde kejsaren, som sålunda till en början 

 såg sig uteslutande hänvisad till sina egna försvarskrafter. Men af 

 den kejserliga hären befann sig en ej obetydlig del i Italien. Återsto- 

 den var i vidt spridda qvarter förlagd öfver större delen af Tyskland, 

 och vid Gustaf Adolfs landstigning i Pommern funnos der och i Mech- 

 lenburg blott omkring 40,000 man under Torquato Contis befäl, hvilka 

 hade att bevaka en lång kuststräcka och dessutom för att kunna un- 

 derhållas hade blifvit fördelade öfver de områden, som enligt det af 

 Wallenstein införda systemet måste bidraga till deras försörjande. Här- 

 af förklaras till någon del det ringa motstånd Gustaf Adolf mötte vid 

 sitt första uppträdande i Pommern; men derjemte synes Conti till 

 svenskarnes egen förvåning hafva försummat de af behofvet påkallade 

 försvarsåtgärder, som det stått i hans magt att vidtaga. Om detta 

 skett i öfverensstämmelse med någon af Wallenstein hemligen närd ön- 

 skan att se kejsaren bragt i trångmål, våga vi ej afgöra. 



För Gustaf Adolf syntes sålunda utsigterna till en början ganska 

 gynnsamma om han blott i tid kunde erhålla de från Preussen och 

 andra håll väntade förstärkningar, hvilka skulle öka hans för det ty- 

 ska fälttåget bestämda här till den från början bestämda summan af 

 38,000 man. Imellertid försummade ej Gustaf Adolf att med sin van- 

 liga raskhet draga all möjlig fördel af omständigheterna. Få dagar 

 efter landstigningen voro redan Ysedom och Wollin i hans händer. 

 Nu beslöt han att öfverrumpla Stettin innan de kejserlige hunno för- 

 säkra sig om denna stad. 



Vid denna tid (den 5 / 1& Juli) infunno sig hos konungen tvenne 

 sändebud från hertigarne af Mechlenburg. Deras ärende var att väl- 

 komna honom samt tillkännagifva hertigarnes önskan att personligen 

 infinna sig hos honom, så snart de blefvo förvissade, hvar han vore 

 att träffa. Vidare öfverlemnade sändebuden den apologi, som herti- 

 garne låtit författa och insända till kollegialdagen i Regensburg, samt 

 rådfrågade konungen, "huruledes deras herrar sig vidare skulle för- 

 hålla." Slutligen anmodades konungen att till det bästa ihågkomma 

 hertigarne på den förestående traktaten i Danzig samt att icke taga 

 sin hand från dem. Till svar härpå erinrade konungen om den fara, 

 som från Pommern hotat och ännu hotade hans rike. Denna fara i 

 förening med hans önskan att hjelpa sina fränder och anförvandter 

 hade föranledt honom att gå öfver till Tyskland. Helst hade han sett, 



