26 



de till Gustaf Adolfs afsigter samt förmått honom att söka sin rädd- 

 ning i kejsarens nåd. Denna politik öfverensstämde också med den 

 svage kurfurstens skygga och obeslutsamma skaplynne. Knappast hade 

 derföre Gustaf Adolf landstigit på tysk botten, förr än han i Stettin 

 uppsöktes af ett kurfurstligt brandenburgskt sändebud Herr von Wil- 

 merstorff, som kom for att å sin herres vägnar, med en i sanning 

 naiv enfald, anmoda honom — att vända om! Härvid anförde sän- 

 debudet, att just det förevarande kriget tjenade kejsaren till förevänd- 

 ning att hålla en större krigsmagt i norra Tyskland o. s. v. Derjemte 

 lät sändebudet förstå, att Gustaf Adolf bättre hade kunnat främja sitt 

 ändamål genom fredliga underhandlingar än genom krig, som vid de 

 närgränsande protestanternes misstroende till Sverige lätt kunde aflöpa 

 illa och bereda det katolska partiet nya fördelar. Men nu borde 

 konungen åtminstone samtycka till ett stillestånd. Då ville kurfur- 

 sten åtaga sig medlarekallet och vara behjelplig till fredens befrämjande. 

 Men Gustaf Adolf hade redan gått för långt för att uppmärk- 

 samma dylika sväfvande förslag, hvilkas andemening hans skarpsynta 

 öga allt för väl genomskådade. "Jag har — ■ svarade han — lyssnat till 

 de af Eder andragna rationes, hvarigenom min Herr Svågers Kärlig- 

 het vill afråda mig från detta krig. Jag hade dock väntat mig en 

 annan legation från Hans Höghet, nemligen att han snarare skulle 

 komma mig till mötes och till sin egen välfärd med mig conjungera 

 sig, sedan Gud nu så vidt hulpit mig och då jag blott har kommit 

 hit i landet för att befria de arma betryckta ständerna och deras un- 

 dersåter från det förskräckliga tyranniet och förtrycket af de tjufvar 

 och röfvare, som nu en tid bortåt plågat dem. Men ej hade jag vän- 

 tat att H. Kärlighet skulle vara så lumpen ("so schlecht") och ej be- 

 gagna detta gynnande tillfälle, som Gud synnerligen skickat, ja att 

 han icke en gång skulle vilja förstå den klara och tydliga intentionen 

 hos dem, som äro hans fiender: icke skilja pretexten från sanningen 

 och besinna, att om också denna pretext upphör — d. v. s. om man 

 ej längre af mig hade något att frukta — man snart skulle uppfinna 

 en annan för att i alla fall qvarstadna i H. Kärlighets länder. Och 

 icke trodde jag, att H. Kärlighet skulle hysa en sådan förskräckelse 

 för krig, att han derföre stillasittande skulle låta af hända sig allt sitt. 

 Eller vet då icke H. Kärlighet ännu, att kejsarens och hans anhän- 

 gares intent är att icke upphöra förr än den evangeliska religionen i 

 riket blifvit helt och hållet utrotad, och att II. Kärlighet ej har an- 

 nat att vänta än att blifva tvungen att antingen förneka sin religion, 



