30 



dem, eller ens muntligen inlåta sig i något '). Magdeburgarne, som 

 i Juli 1630 rådfrågade sig hos kurfursten med anledning af Gustaf 

 Adolfs i förväg framställda begäran om fritt pass genom deras stad 

 m. m. erhöilo det uppbyggliga svar, att "de tillbörligen skulle erinra 

 sig sin allerunderdånigste hörsammaste devotion mot kejsarens maje- 

 stät och det heliga romerska riket." Och då kurfursten af Branden- 

 burg gaf sin sachsiske embetsbroder del af Wilmerstorffs berättelse om 

 sin beskickning till Gustaf Adolf samt med anledning deraf begärde 

 Kursachsens råd och hjelp, erhöll han jemte allmänna och intet sä- 

 gande fraser blott det föga tröstande besked, "att den upplyste ko- 

 nungen af Sverige säkerligen icke skulle göra riket något besvär, men 

 att kejsaren och de katolska ständerne under sådane omständigheter 

 tvifvelsutan skulle vara benägna för fred och afhjelpa de religiösa gra- 

 vamina. Han ville trängande lägga kejsaren och kurfurstarne denna 

 sak på hjertat" -). Men den sachsiske kurfurstens enträgna och be- 

 vekliga uppmaningar till kejsaren blefvo lika fruktlösa som de lång- 

 variga och omständliga förhandlingarne på kurfurstekonventet i Re- 

 gensburg (Juni till November 1630), på hvilket de båda protestan- 

 tiska kurfurstarne väl ej personligen infunno sig, oaktadt alla kejsa- 

 rens och de katolske kurfurstarnes städse förnyade uppmaningar, men 

 till hvilket de dock, efter vidlyftiga öfverläggningar och inbördes aftal 

 (på mötet i Annaburg), omsider affärdade sina befullmägtigade sände- 

 bud. Genom sitt personliga uteblifvande hoppades de nemligen kunna 

 undandraga sig de medgifvanden rörande thronföljden i riket m. m. 

 hvilka de eljest trodde sig få svårt att vägra kejsaren 3 ) ; men tillika 

 beröfvade de sig sjelfve härigenom möjligheten att med framgång ar- 



1) A. st. s. 9 — 10. 



2) A. st. s. 19. — Vid denna tid erhöll kurfursten Joh. Georg äfven en skrifvelse 

 från sin syster, enkefurstinnan Sophie af Pommern-Wollin , hvilken å Gustaf Adolfs 

 vägnar uppmanade honom att vara behjelplig till sina trosförvauters räddning. Gustaf 

 Adolf sökte dervid icke sin, utan Guds ära. Riket ville han intet af hända. — Här- 

 vid tillägger furstinnan: „Eders Kärlighet skall väl nödgas krypa i jernskjorta, hvilket 

 jag ej gerna förnimmer. Likväl tröstar jag mig dermed, att Eders Kärlighet ej skall 

 ikläda sig den förr än det gäller religionen: då är Gud med. han skall bistå Eders 

 Kärlighet," — Så tänkte och talade eu qvinna, som blifvit hänförd af Gustaf Adolfs 

 mäktiga ande, — men de protestantiska kurfurstarne tänkte oeh handlade annorlunda! 

 „Erantenim Germani," för att begagna Rutgerssi ord. 



3) Kejsaren önskade nemligen att redan då få sin son Ferdinand vald till romersk 

 konung och derigenom försäkrad om thronföljden i det tysk-romerska riket: det var 

 naturligtvis en högst ömtålig fråga, som de katolske furstarne skickligt använde för 

 att få Wallenstein aflägsnad, och som de dvck sedan visste skjuta å sido. 



