33 



Mindre lycklige voro de båda protestantiske kurfurstarne i sina 

 bemödanden att utverka några eftergifter i afseende på Restitutions- 

 ediktet. Hvad deras sändebud på kollegial-dagen i Regensburg här- 

 utinnan androgo, fann livarken afseende hos kejsaren eller de katol- 

 ske kurfurstarne. I de berättelser, de härom afgåfvo till sina herrar, 

 skrefvo de, att Fiirstenberg och andra högt uppsatta personer yttrat: 

 "Ediktet talte ej någon moderation, om kassation skulle man alldeles 

 tiga stilla. Kejsaren skulle heldre gifva ifrån sig thron och spira, 

 förr gå sin väg i bara skjortan, än remittera något i afseende på 

 ediktet och dess exekution. Vore blott konungen af Sverige undan, 

 så kunde lutheranerne göra sina kappsäckar i ordning, de skulle då 

 ej mera finna något herberge i riket." Det är ej underligt, anmärker 

 Helbig, om det brandenburgska sändebudet von Götz under sådana 

 omständigheter visade stor lust att resa hem för att ej onödigtvis lör- 

 länga den kostsamma vistelsen i Regensburg ! ). Det oaktadt upp- 

 märksammades ej det i Regensburg närvarande franska, sändebudets 

 löften, att dess herre skulle med 20,000 man understödja kurfursten af 

 Sachsen, om han i förening med konungen af Sverige ville tillintetgöra 

 det kejserliga och spanska dominatet; — ett drag, (tillägger Helbig) 

 som skulle göra kurfursten Johan Georg all ära, om han blott eljest 

 visat sig mer dristig. Men genom en oförklarlig förbindelse hoppades 

 han ännu alltjemt att på blotta underhandlingens väg kunna uträtta 

 något, ehuru äldre och nyare erfarenhet tillräckligt bort öfvertyga ho- 

 nom att denna väg icke förde till målet. 



Vi komma nu till en fråga, som påkallar en närmare undersök- 

 ning, och taga härvid Helbigs ord till utgångspunkt. "Fruktlösheten 

 af de sachiska och brandenburgska sändebudens alla bemödanden i 

 Regensburg," anmärker han (sid. 24), "dref nu den af kejsaren miss- 

 handlade och af den svenske konungen ("der Schwedenkönig") närmast 

 hotade kurfursten Georg Wilhelm af Brandenburg till större verksam- 

 samhet. Här var det den brandenburgske undersåten Hans Georg von 

 Arnim, som (om hösten) 1629 lemnat kejsarens tjenst och i Berlin 

 stod i mångfaldig beröring med kurfursten och hans råd, hvilken sökte 

 tillvägabringa en närmare och fastare förbindelse i främsta rummet 

 mellan de båda kurfurstarne (af Sachsen och Brandenburg: samt de 



1) Denna kostade uemligeu de fyra sachsiska sändebuden med deras personal om- 

 kring 600 Thaler i veckan. En vacker summa den tiden, då en tunna spanmål 



kostade 1 a 2 riksdaler! 



3 



