35 



katolska partiet, oaktadt alla böner, föreställningar, legationer och un- 

 derhandlingar ej kunde förmås att lyssna? — Och månne väl den 

 sachsiska hären, lemnad på egen hand eller i bästa fall förstärkt med 

 de nästgränsande protestanternes nyvärfvade truppkontingenter, skulle 

 hafva hållit bättre stånd mot Tillys och Pappenheims veteraner, 

 än den gjorde i slaget vid Leipzig, der den dock stod vid sidan 

 af Gustaf Adolfs kärntrupper, som redan aflagt så lysande prof på 

 livad de under en sådan fältherre förmådde uträtta? — • Men om man 

 måste besvara dessa frågor med ett obetingadt nej , så är lätt att inse, 

 hvad följden hade blifvit af en sådan politik. Ty långt ifrån att "utan 

 främlingarnes inblandning" rädda det protestantiska Tyskland från en 

 hotande fara, skulle den blott hafva påskyndat dess undergång, i 

 det den gifvit kejsaren och det katolska partiet ett slags rättmätig 

 anledning att mot de uppstudsige utfärda en aktförklaring, hvarigenom 

 de, i likhet med den pfalziske kurfursten och flere andre, dömts bil— 

 toge och förlustige sina länder och sin värdighet. Med ett ord, det 

 gafs för det protestantiska Tyskland ingen annan räddning än att ka- 

 sta sig i Gustaf Adolfs armar, och de båda protestantiske kurfurstar- 

 nes tvekan härutinnan kan blott tillskrifvas kortsynthet eller feghet, 

 eller ock måhända båda delarne, hvilket synes oss det troligaste. Lik- 

 väl bör man härvid skonsammare bedöma kurfursten af Sachsen på 

 grund af hans personliga ställning till kejsaren. Han hade nemligen 

 vid flera tillfällen gjort denne vigtiga tjenster, städse visat sig undfal- 

 lande för hans vilja samt till belöning åtnjutit hans välvilja och yn- 

 nest, ja, om man får tro kurfurstens egna ord, så hade man från 

 kejsarens sida bländat honom med stora löften och lockande förespeg- 

 lingar. Detta förklarar den godtrogne kurfurstens länge närda 

 förhoppning att genom böner och föreställningar kunna förmå kej- 

 saren till några eftergifter i afseende på restitutions-ediktet, ge- 

 nom hvilket kurtursten sjelf hotades med förlusten af de redan länge- 

 sedan sekulariserade stiften Merseburg, Zeiz och Meissen, om hvilkas 

 fortfarande besittning han ansett sig försäkrad genom de sväfvande och 

 obestämda löften, som gåfvos honom på sammankomsten i Mulhausen 



1620. 



Måhända hoppades Arnim, att kurfursten Johan Georg i spetsen 

 för ett förbund mellan Tysklands samtlige protestanter under dåvaran- 

 de förhållanden och vid en ny fiendes kraftiga uppträdande på krigs- 

 skådeplatsen skulle kunna imponera på kejsaren och förmå honom till 

 eftergifter. Men i sådan händelse visade det sig snart, att han ej 

 kände Ferdinand II, som hade en för hög tanke om den kejserliga 





