38 



Augusti afslog kejsaren kort och godt hvarje eftergift i afseende på 

 restitutions-ediktet, samt anmodade i stället kurfursten om kontribu- 

 tion och förplägande af de kejserlige trupperne i hans land. Men nu 

 ändtligen förgick kurfurstens tålamod. Denna gång, anmärker Helbig, 

 remonstrerade han på ett kraftigt och värdigt sätt samt uttalade sitt 

 beslut att om de fortfarande besvären rådpläga med andra evangeliska 

 ständer. "Redan denna första svaga kraftyttring af den ytterst tålige 

 kurfursten — • tillägger Helbig — hade den goda påföljd, att kejsaren 

 genast i en mycket blidkande anda svarade, det han ej ville anmoda 

 kurfursten om något, som stridde mot rikslagarne och vore beredd att 

 lyssna till förslag rörande en mildare tillämpning af restitutions-edik- 

 tet; dock skulle kurfursten uträtta mer genom sin personliga närvaro 

 i Regensburg än på en konferens af evangeliska kretsständer '). I 

 samma anda skrefvo äfven kurfurstarne af Mainz och Bayern, sedan 

 dock den sistnämnde i en föregående skrifvelse på ett temligen kärft 

 sätt erinrat kurfursten om den fara, som hotade riket och till hvars 

 afvändande alla riksständer, utan afseende på ett par andliga gods -), 

 gemensamt borde anstränga sig. — Men kurfursten Johan Georg synes 

 ej utan skäl hafva misstänkt, att man blott ville locka honom till 

 Regensberg för att genom några ringa och for framtiden föga betryg- 

 gande eftergifter förmå honom till vida större medgifvanden, väcka 

 misstroende till honom hos de öfrige protestanterne samt till så godt 

 pris som möjligt köpa hans bistånd mot Gustaf Adolf 7 ). Hade man 

 väl blifvit denne qvitt, så var det lätt att inse hvad öde som vän- 

 tade de tyska protestanterne, äfven om det ej på ett temligen oför- 

 behållsamt sätt blifvit antydt i de redan omnämnda yttranden, som 

 Fiirstenberg och andre läto undfalla sig i Regensburg. På kejsarens 

 skrifvelse svarade derföre kurfursten (den 24 Aug.) i en temligen af- 

 gjord ton, att han stod fast vid allt hvad han yttrat och icke för- 

 pligtade sig till något, som ej vore lagligt; äfven förbehöll han sig 

 rådplägningen med de evangeliske. Sitt land kunde han ej lemna nu, 

 då det på alla håll hotades af faror. Derjemte klagade han öfver de 

 våldsamheter, som föröfvades af de kejserlige soldaterne, hvilka ofta 



1) Härvid bör dock anmärkas, att kejsaren då ännu bemödade sig att få sin son 

 vald till romersk konung, och deruti torde man hafva att söka ett väsendtligt skäl till 

 hans vid detta tillfälle ådagalagda, dock mer skenbara än verkliga undfallenhet mot 

 de protestantiske knrfurstarne. 



2) En anspelniug på de ofvannämnda sachsiska stiften, som isynnerhet synas hafva 

 legat kurfursten om hjertat. 



3) Detta göres sannolikt af de öfvcrläggningar, som i Januari år 1630 egde rum i 

 kurfurstens hemliga råd, och hvilka vi redan fornt omnämnt. 



