40 



ren. Gustaf Adolf försäkrade, "att det romerska riket ') icke skulle 

 kränkas i sin form och libertet." 40,000 svenskar i förening med ett 

 lika antal trupper uppställde af kurfursten och de evangeliske konfe- 

 dererade skulle snart tilltvinga sig freden. Gerna ville konungen då 

 utan ersättning återlemna alla eröfrade länder och öfverhufvud ingå 

 på allt, som kunde lända det allmänna väsendet till bästa, och icke 

 H. Maj:ts reputation till förfång, eller dess konungarike till ruin. Äf- 

 ven skulle kurfurstens son erhålla Magdeburg. — Hade den af kejsa- 

 ren svårt kränkte kurfursten med omsigt och energie gått in härpå, 

 anmärker Helbig, så hade nu, då efter föreningen med svenskarne 

 båda partierna varit lika starka, säkerligen en för riket och den evan- 

 geliska kyrkan fördelaktig fred kommit till stånd, och hela den ännu 

 följande 18-åriga krigsjämmern blifvit det arma Tyskland besparad •). 

 Men i stället gaf kurfursten Taube befallning att alls icke svara Fal- 

 kenberg, och synes fortfarande hafva hållits i overksamhet genom 

 den vid denna tid öppnade utsigten till en förlikning med de ka- 

 tolska riksständerna. En sådan hade nemligen de katolska kurfur- 

 starne (sedan de likväl förkastat de af landtgrefve Georg af Hessen 

 framställda billiga förlikningsartiklarna) förespeglat den lättrogne kur- 

 fursten samt till den 24 Januari 1631 beramat en sammankomst i 

 Frankfurt, tvifvelsutan blott i afsigt att gendrifva det evangeliska kon- 

 ventet. I sjelfva verket kommo kurfurstens råd (von Loss, von Wer- 

 ther, von Miltitz och D:r Timsens ) honom att vackla i sitt beslut, 

 och han var ej obenägen att afstå från det ifrågavarande konventet. 

 I denna anda afspisades de riksständer, hvilka, såsom t. ex. admini- 

 stratorn Julius Fredrik af Wiirtemberg, markgrefve Kristian af Bran- 

 denburg-Kulmbach samt flere sachsiska hertigar, klagade öfver det oer- 

 hörda förtryck man led af de kejserliga trupperne och ifrigt yrkade på 

 konventets snara sammankallande. Naturligtvis, tillägger Helbig, af- 

 böjdes äfven administratorn Kristian Wilhelms förnyade ansökningar 



1) Den tyska statskroppens officiella namn var „das heilige Römische Reich Teut- 

 scher Nation," och kejsaren har, sedan Karl den stores dagar, egentligen titeln „ro- 

 mersk kejsare." 



2) Ovisst torde dock vara, huruvida en sådan fred stått att ernå utan föregående 

 hlodig kamp ; men säkert är, att denna då blifvit vida mer afgörande , hvaremot kur- 

 furstens tvekan och tyska senfärdighet nu beredde kejsaren och Ligan många vigtiga 

 fördelar samt först och främst vållade Magdeburgs fall. 



3) Helbig anmärker, att den bekante hofpredikanten Hoe vid denna tid ej egde nå- 

 got politiskt inflytande. Men i ett privatbetänkande till ett af de kurfurstliga råden 

 uttalade han sig afgjordt för konventet. 



