41 



om bistånd mot Tilly, som sedan September hårdt ansatte honom i 

 Magdeburg '). 



I November slutades ändtligen det långvariga kurfurstekonventet 

 i Regensburg, utan annat gynnsamt resultat för de protestantiska riks- 

 ständerna, än att kejsaren lofvade förminskning af trupperna samt en 

 jemnare fördelning af krigskostnaderna, till hvilkas bestridande kejser- 

 liga kommissarier inom rikets särskilda kretsar skulle uppbära kon- 

 tributioner. Men härigenom hotades kurfursten af Sachsen , hvars land 

 dittills varit förskonadt för alla dylika kontributionar, med en ny börda; 

 och det måste, såsom Helbig anmärker, förefalla honom högst betänk- 

 ligt, att kejsaren i furstedagens afsked (den 12 November) talade om 

 de ifrågavarande kretskontributionerna såsom om en af samtlige kur- 

 furstarne gillad åtgärd, ehuru kurfursten Johan Georg enligt sitt eget 

 påstående, aldrig hade gifvit sitt samtycke dertill. Destomer hade de 

 katolska ständerna vunnit, ty på samma gång de omhägnat sin kyr- 

 kas intressen, hade de åter gjort kejsaren beroende af Ligan, med 

 hvars magt de hoppades kunna tillbakavisa svenskarne och fullkom- 

 ligt undertrycka protestanterne. Sådana betänkligheter, tillägger Hel- 

 big, förmådde ändtligen kurfursten af Sachsen att gifva vika för de 

 brandenburgska rådens enträgna föreställningar samt utskrifva det evan- 

 geliska konventet till Leipzig till den 6 Februari 1631 '). 



Imellertid hade kurfursten af Brandenburg i September 1630 hos 

 Gustaf Adolf gjort ett nytt, men äfven denna gång fruktlöst försök att 

 utverka sig neutralitet 3 ). Dertill kunde Gustaf Adolf så mycket min- 

 dre samtycka som han genom de fredsvilkor, som erbjödos honom, 

 alltmer öfvertygade sig om nödvändigheten att till vinnande af en för 

 framtiden betryggande fred flytta kriget in i fiendens egna länder. 

 "Kejsaren synes väl till en förlikning med oss inclinera," skrifver han 

 från Ribniz till det svenska riksrådet i början af Oktober," likväl utan 

 andra fredsvilkor, än att vi, utan afseende på vår och vare naboers 

 säkerhet, skulle oss i vår förra osäkerhet retirera. Wi äro af den 

 mening, att ingen förlikning kan ingås, med mindre öfver hela Tysk- 

 land en ny religionsfred varder ingången och konfirmerad, och våra 

 naboer sättas i deras förra stånd, så att vi genom deras trygghet 

 kunne vara trygge •). Till hvilken ända vi inga andra medel finne, 



1) Helbig, ss. 28 — 2'j. 



2) Helbig. s. 30. 



3) Helbig, s. 26. 



4) Detta var i sjelfva verket samma grundsats, som Gustaf Adolf redan vid krigets 

 början uttalade och hvilken äfven innehölls i de fordringar, som Sten Bjelke ä sven- 



