42 



än att vi kejsaren sjelf något närmare antasta och derhos klerkeriet, 

 som på hans sida är, Ty der vi åt kejsarens arfländer komma kun- 

 de, och honom således hans egne medel förtaga, samt afskära honom 

 de kontributioner han nu af våra trosförvandter pressar, så att hela 

 krigstyngden fölle på det påfviska klerkeriet, då kunde vi ock för oss 

 och vare religionsförvandter vinna en fred, som vi hade reputation af. 

 Dertill hafva vi ämnat nästa år uppsätta åtskilliga arméer, nemligen 

 så, att vi med en armée under vår egen direktion maintenerade denna 

 kanten af Östersjön, medan Gustaf Horn och Teuffel med tvenne ar- 

 méer försäkrade oss dominium öfver Öder, på den ena sidan hölle 

 Brandenburg i devotion och på den andra kunde intränga i Schlesien. 

 Med fjerde arméen i Magdeburg (der administratorn redan har 3,000 

 man och några 100 hästar) hoppas vi kunna tillhålla oss Elben, och 

 genom denna och vår egen armée gifva både Brandenburg och Sach- 

 sen lust och tillfälle att med oss kooperera *). Till femte arméen gifva 

 oss anledning erkebiskopen af Bremen samt städerna Braunschweig, 

 Hildesheim m. fl. som redan till oss inklinera och med Salvio (Gustaf 

 Adolfs sekreterare) secréte korrespondera. Denna armée borde fästa 

 sig vid Weser" J ). För öfrigt hade Gustaf Adolf hoppats att redan 

 hösten 1630 kunna tillfoga fienden ett afgörande slag. Men det från 

 Preussen väntade manskapets sena ankomst förhindrade denna plans 

 utförande, och äfven anslaget mot Mechlenburg hade ej åsyftad fram- 

 gång, emedan flottan af motvind hindrades att understödja honom och 

 han derjemte förekoms af fienden. Återkommen till Stettin, vände sig 

 Gustaf Adolf mot de kejserlige, som vid Greiffenhagen och Gartz, å 

 ömse sidor om Odern, samlat sin hufvudstyrka och under konungens 

 frånvaro gjort ett fruktlöst anfall på det svenska lägret vid Stettin. 

 Julaftonen intogs, under konungens eget befäl, Greiffenhagen med storm, 

 hvarvid den 2,500 man starka besättningen, som tappert försvarade 

 sig, till större delen stupade; "hvilket så förskräckte den kejserlige 



ska rådets vägnar om våren 1629 meddelade Wallciistcin såsom oeftergifliga vilkor för 

 en förlikning. Och likväl djerfvas tyska historieskrifvarc i våra dagar stämpla Gustaf 

 Adolf såsom en „gcmeincu Eroberer und selbstzuehtigcn Eindringling," hvilken blott 

 begagnade protestand smons sak till täckmantel för sin tadelvärda eröfringslystnad ! 



1) Gustaf Adolf insåg sålunda hvad det egentligen var, som framkallade de båda 

 protestantiska kurfurstarnes tvekan att förena sig med honom — ■ nemligen bristande 

 mod och tillförsigt! 



2) Se Geijer, a. st., s. 199. — Såsom vi af det följande skola finna, blef denna 

 omfattande plan, värdig Gustaf Adolfs djerfva snille, till en del tillintetgjord genom 

 de protestantiska kurfurstarnes ängsliga och senfärdiga politik. 



