72 



denna med hvarje dag större, såväl genom Gustaf Adolfs fortsatta 

 framgångar som genom den med dessa framgångar vexande uppstud- 

 sigheten hos Tysklands protestantiska riksständer, hvilka i hörjan af 

 Februari talrikt infunnit sig till det af den sachsiske kurfursten utly- 

 sta evangeliska konventet i Leipzig '). 



Det af kurfursten Johan Georg uppgifna ändamålet med detta 

 konvent var, såsom vi redan nämnt, att förbereda en förlikning mellan 

 de protestantiska och katolska riksständerna i de kyrkliga tvistefrå- 

 gorna. Derföre hade kurfursten genom en skrifvelse, daterad den 3 

 Jan. 1631 (således af samma datum, som den ofvananförda skrifvelse, 

 hvari han förständigade kejsaren om konventets sammankallande), an- 

 modat de katolske kurfurstarne om uppskof med de till Frankfurt ain 

 Main beramade förlikningsförhandlingarne. I sitt svar förklarade sig 

 desse härtill villige, i den tillförsigt, att Johan Georg fortfarande 

 skulle vinlägga sig om freden i riket samt erkänna restitutionsediktet. 

 Men detta var just den förnämsta tvistepunkten, hvarutinnan de så- 

 lunda äfven nu visade sig foga hugade att gifva vika. Imellertid hade 

 kurfursten af Sachsen med stor ifver träffat alla nödiga förberedelser 

 till de blifvande förhandlingarne på konventet i Leipzig. Kanslern 

 hade tillsamman med hofråden, konsistorii ledamöter och några uni- 

 versitets-professorer (bland hvilka Polykarpus Leiser) måst utarbeta 

 ett betänkande öfver religionsfreden. De vid konventets öppnande 

 (den 10 Februari) framställda propositionerna betygade väl, att man 

 ville framhärda i sin devotion mot kejsaren, och uppgåfvo fredens be- 

 fästande i riket såsom förhandlingarnes ändamål; men häntyduingen 

 på "rikskonstitutionernas och den tyska libertetens färsvar" måste, så- 

 som Helbig anmärker, föra till konsequenser, hvilka kurfursten i sin 

 'inskränkta godmodighet" icke anade. Öfverhufvud se vi honom mer 

 gifva vika för händelsernas påtryckning än ledande träda i spetsen för 

 densamma, och i stället för att gifva strömmen dess rigtning har han 

 sjelf blifvit bortförd af densamma. Kring honom såsom den förnäm- 

 ste och mägtigaste bland Tysklands protestantiska furstar hade i en 

 kritisk tidpunkt ett talrikt parti bildat sig, som utsett honom till sitt 

 hufvud, men sjelf var han för ingen del vuxen den svåra uppgift, som 

 derigenom förelades honom. A ena sidan ville han ej undandraga sig 

 densamma och derigenom beröfva sig den inflytelserika ställning och det 



1) Se förteckningen på de i detta konvent personligen eller genom ombud delta- 

 gande furstar och ständer, hos Khevenhiller, Annales Ferdinandei Th. XI, s. 1518 — 

 1520. Jemf. förteckningen på de evangeliske ständer, som voro kallade, hos Helbig, 

 a. st. Bilagan IV. 



