73 



mäktiga stöd, som förbindelsen med hans protestantiska medständer 

 erbjöd honom ; men å andra sidan ryggade han skygg och tveksam 

 tillbaka for det stora ansvar han måste ikläda sig såsom hufvud och 

 skenbar ledare för ett parti, som dock i sjelfva verket åsyftade att 

 öppet motsätta sig den kejserliga myndigheten och denna till trots 

 förena sig om ett slags väpnad neutralitet, påtagligen mer rigtad mot 

 kejsaren än mot konungen af Sverige. Mellan dessa svårigheter vack- 

 lade kurfursten, tvekande och obeslutsam, fram på en slipprig medel- 

 väg, der han på längden måste förlora jeinvigten. Också fanns det 

 bland de tyska protestanterne en furste, som förblindad af sina en- 

 skilda fördelar ännu alltjemt hoppades på en förlikning med de katol- 

 ska ständerna och i denna anda sökte bearbeta den sachsiske kur- 

 fursten, hos hvilken han ej saknade inflytande Denne furste var 

 Johan Georgs egen svärson, landtgrefve Georg af Hessen Darinstadt, 

 hvilken synes hafva fästat stora förhoppningar vid den till Frankfurt 

 utlysta kompositionsdagen och derföre undandragit sig att deltaga i 

 Leipzigerkon ventet. I den skrifvelse, hvari han af böjande besvarade 

 inbjudningen till det sednare, tillrådde han kurfursten ifrigt att in- 

 skränka sig till öfverläggningen om de kyrkliga gravamina för att för- 

 bereda en kommande förlikning i Frankfurt, och icke fatta något be- 

 slut, som kunde väcka misstankar hos de katolske. Men till detta 

 råd kunde kurfursten ej obetingadt lyssna, såvida han ej helt och 

 hållet ville beröfva sig sina religionsförvandters förtroende. Derföre, 

 anmärker Helbig, tog han en måttlig ansatts för att på samma gång 

 tillfredsställa sina vänner och kunna rättfärdiga sig inför sina veder- 

 sakare. Härmed öfverensstämde äfven det svar han gaf, då kejsaren 

 (i en skrifvelse af den 5 Febr. 1631) allvarligen varnade för hvarje 

 afsöndrad krigsförfattning å de evangeliskes sida. I detta svar, date- 

 radt Leipzig den 24 Febr., upprepade han visserligen försäkringarne 

 om sin trohet, men förklarade tillika, att de fortfarande religionsbe- 

 svären och det alltmer olidliga förtrycket nödgade honom att jemte 

 sin pligt mot kejsaren äfven ihågkomma den pligt han såsom kurfur- 

 ste hade att iakttaga mot sina medständer '). 



Imellertid hade Leipzigerkonventet under sina fem första sittnin- 

 gar afhandlat de evangeliskes besvär och klagomål och sammanställt 



1) I en skrifvelse af den 5 Febr. 1631, hade kejsaren hos kurfursten besvärat sig 

 öfver, att ur kurfurstens land „vil vom Adel vnd Ritterstandts Personen" inträdt i 

 Gustaf Adolfs här, då denne (efter tilldragelserna vid Greiffenhagen och Garz) drog 

 upp åt Odern. Kurfursten förmanades att mot sådant vidtaga stränga åtgärder. (Se 

 konceptet till denna skrifvelse i Stateark. i Wien.) 



