74 



dessa i en gemensam inlaga till kejsaren. Så långt hade kurfursten 

 af Sachsen icke tvekat att gå i spetsen för sina medständer. Men nu 

 uppträdde det brandenburgska sändebudet, kansleren von Götz (den- 

 samme som kort förut varit affärdad till Gustaf Adolf) samt yrkade 

 på nödvändigheten af en krigsförfattning, alldenstund man ej hade 

 mycket att hoppas af kejsaren och de katolska furstarne i Frankfurt. 

 Kurfursten tvekade att taga ett steg, uppenbart stridande mot de var- 

 ningar, som nyligen kommit honom tillhanda från kejsaren. Men 

 kraftigt understödd af de öfrige ständerna genomdref Götz, i den nion- 

 de sittningen (den 1 Mars), att kurfursten lofvade emottaga förslag 

 rörande denna fråga. Deputerade från konventets samtlige ständer 

 med undantag af Kursachsen, uppsatte då för Johan Georgs räkning 

 ett betänkande, hvari föreslogs, att man efter Ligans föredöme skulle 

 upprätta en gemensam krigsförfattning, icke mot kejsaren, utan "till 

 försvar mot dem, som i strid med riksförfattningen tilläto sig krigs- 

 pressurer." För sådant ändamål skulle trenne härar uppställas : en af 

 25,000 man till de båda sachsiska kretsarnes skydd, en annan af 

 15,000 i Franken och Schwaben, en tredje af 10,000 vid Weser och 

 Main. Det kejserliga krigsfolket i Italien skulle ej tillstädjas genom- 

 tåg genom några evangeliska ständers områden. Slutligen förklarades 

 det ändamålsenligt, att de evangeliska officerarne återkallades ur kej- 

 sarens och Ligans tjenst. Men få dagar derefter (den 13 Mars) för- 

 klarade sig kurfursten afgjordt emot en sådan förening, då flera evan- 

 geliska ständer voro frånvarande och många sändebud ej voro befull- 

 mägtigade i förevarande fråga. Han ville sjelf värfva 11,000 man 

 och, så långt han kunde stå till svars derför, understödja de öfriga 

 ständerna i den öfversachsiska kretsen, såvida de gjorde sitt till. Un- 

 derstode man sig att vilja utrota den augsburgska bekännelsen, så 

 skulle han till sista andedrag försvara sig, men äfven blifva kejsaren 

 hörsam. Slutligen hänvisade han på konventets snara upplösning och 

 yrkade, att de vidare rådplägningarne skulle öfverlenmas åt ett ut- 

 skott, som för sådant ändamål borde väljas. Derpå svarade de öf- 

 riga ständerna, att den blotta kretshjelpen intet skulle uträtta utan 

 en nära gemensam förbindelse mellan dem alla, och till ett sådant 

 gemensamt företag voro tillräckligt många beredvillige ständer närva- 

 rande. Den augsburgska bekännelsens utrotande vore ej rådligt att 

 af bida: hvarhelst ett riksstånd hotades med exekution, eller på annat 

 sätt bragtes i trångmål, måste man genast skynda till undsättning; 

 äfven de städer, som i nödens stund inlåtit sig med svenskarne, bor- 

 de man icke neka sin hjelp. Magdeburg, som med en ansökan om 



