77 



kraftiga åtgärder. Redan i Januari 1631 hade Arnim, på kurfurstens 

 anmodan, från Berlin afgifvit ett privat-betänkande, hvari han för- 

 klarat det rådligt att ännu en gång tillskrifva kejsaren ; men derjemte 

 tillstyrkt, att man så fort som möjligt borde uppställa en förbunds- 

 här af 32,000 man hvartill de i Leipzigerkonventet deltagande stän- 

 derna på förhand borde erlägga de för sex månader behöfliga pennin- 

 garna: Sverige skulle man med godo söka förmå till fred. I slutet af 

 Mars (den 26) skref Arnim ånyo från Berlin till kurfursten uppmanan- 

 de honom att med aldraförsta sätta sig i krigsförfattning, alldenstund 

 konungen af Sverige svårligen skulle kunna rädda Magdeburg: måste 

 konungen draga sig tillbaka för Tilly, så voro de evangeliske kurfur- 

 starne mycket hotade. Dessa föreställningar upprepade han några da- 

 gar sednare (den 31 Mars). "Kurfursten borde handla beslutsamt: 

 nu voro de katolske illa till mods med anledning af konventet; men 

 om ej snart handlades, skulle de åter fatta mod." — Dessa enda, 

 men tydliga vittnesbörd om Arnims ställning till konventet, anmärker 

 Helbig, vederlägga grundligen allt hvad Gfrörer hopdiktat om den 

 "förträffligt i Friedländarns ledband förda Arnim" samt hans inflytan- 

 de på kurfurstens beslut och hans skuld till den eländiga utgången på 

 konventet — idel hugskott, hvartill den i allmänhet för raskt döm- 

 mande Gfrörer låtit förleda sig genom missförstånd af några Arnims 

 bref till hertigen af Friedland, i hvilka denne erinras om äldre för- 

 pligtelser mot Arnim, sannolikt från den tid, då den sednare stod i 

 Wallensteins tjenst. Redan under det konventet ännu varade, beslöt 

 Johan Georg på kurfurstens af Brandenburg bedrifvande att anförtro 

 Arnim öfverbefälet öfver den nybildade sachsiska här, som skulle upp- 

 rättas; dock utfärdades fullmagten för honom såsom sachsisk fältmar- 

 skalk först den 21 Juni. 



Den 2:dra April följde i tionde sittningen konventets upplösning. 

 Det kurfurstliga afskedet tillsändes kejsaren tillika med ett bref från 

 kurfursten, dateradt den 4:de April. Både Sverige och Frankrike 

 hade genom sina till konventet affärdade sändebud sökt draga det på 

 sin sida, men ej kunnat förmå det att öfvergifva den neutrala ställ- 

 ning det under de mest vanskliga förhållanden i det längsta bemöda- 

 de sig att intaga. Det franska sändebudet afvisades af Sachsen och 

 Brandenburg; Gustaf Adolfs anbud genom Chemnitz och sednare ge- 

 nom grefven af Solms besvarades af Johan Georg den 28 Mars på 

 ett vänligt men af böj ande sätt. Men om än detta undvikande och 

 betänksamma uppförande å konventets sida föga öfverensstämde med 

 Gustaf Adolfs önskningar och sätt att gå tillväga, så kunde det dock 



