95 



sednare synes Tilly hafva hoppats och derföre i det längsta velat af- 

 vakta stadens svar. Företoge man en stormning, som ej medförde 

 önskad påföljd, så måste den blott tjena att öka de belägrades mod, 

 och då tycktes, af redan anförda skäl, intet annat återstå än att upp- 

 häfva belägringen och draga sig tillbaka, såvida ej de belägrande under 

 missgynnande omständigheter ville äfventyra ett öppet fältslag med en 

 måhända öfverlägsen fiende. Detta förklarar tillräckligt Tillys tankar, 

 hvadan man ej synes oss berättigad att (med Gfrörer och andra^) till— 

 skrifva honom en småaktig afund mot Pappenheim. Denne, lika oförvägen 

 som Tilly var försigtig, yrkade i det krigsråd, som Tilly den 19:de 

 om aftonen sammankallat, att man tidigt följande morgon borde före- 

 taga en allmän stormning. Tilly hyste härvid många betänkligheter 

 och, såsom det synes, ej utan skäl, ty ännu hade man, oaktadt 

 trenne dagars häftigt bombardement, ej lyckats öppna någon betydan- 

 de breche på stadens murar. Icke dess mindre instämde de andra öf- 

 verstarne i Pappenheims åsigt. Likväl tvekade Tilly fortfarande och 

 yttrade nya betänkligheter vid ett tidigt om morgonen den 20:de Maj 

 hållet krigsråd, der meningarna voro delade, huruvida det vore råd- 

 ligt att vid dagsljus börja stormningen. Dock segrade äfven nu den 

 djerfvare åsigten. 



I staden hade man under natten mellan den 19:de och 20:de iakt- 

 tagit en ovanlig rörelse i det fiendtliga lägret och med anledning der- 

 af befarat en redan då tillernad stormning. Denna farhåga skingrades 

 med det inbrytande dagsljuset och många af borgrarne öfvergåfvo nu 

 sina poster för att söka hvila och vederqvickelse. Många strömmade 

 till rådhuset för att erfara utgången på den öfverläggning , som sedan 

 klockan 4 på morgoneu der egde rum rörande den med Tilly före- 

 slagna underhandlingen. Midt under denna rådplägning, hvari äfven 

 Falkenberg deltog, instörtade plötsligt en borgare i rådssalen, utro- 

 pande, att fälten omkring staden hvimlade af ryttare och förstäderna 

 voro fulla af krigsfolk. Falkenberg svarade lugnt: "han önskade att 

 de kejserlige fördristade sig att storma; de skulle förvisso blifva så 

 emottagne, att det skulle bekomma dem illa"; och med denna för- 

 klaring fortsatte han rådplägningen, utan att låta märka den ringaste 

 oro. Tvifvelsutan ville han härigenom ingifva de närvarande mod och 

 förebygga, att i häpenheten öfverilade beslut fattades; ty ännu allt- 

 jemnt synes han hafva hoppats att genom Gustaf Adolfs ankomst se 

 staden räddad, och ville derföre genom de föreslagna underhandlin- 

 garna blott vinna tid och tillfredsställa dem bland borgerskapet, som 

 påyrkade kapitulationen. Men just då man var sysselsatt att affatta 



