128 



sten m, m., hvilka växa enligt samma oföränderliga lagar, som nageln 

 hos menniskan , och hvilka, om de icke afnötas under bruket, växa till 

 en viss längd. Men klor, klöfvar, hofvar m. m. afnötas, då dessa djur 

 begagna fötterna för att gå eller klifva, dervid afnötningen beror af 

 beskaffenheten af den lokal, hvarest dessa djur röra sig. Hornboskap, 

 som stallfodras hela året om och står på strö, erhåller stora klöfvar, 

 emedan de lefva under sådana förhållanden, att de icke afnötas. De 

 växa till en viss längd, som betydligt öfverträffar klöfvarne hos dem, 

 som gå på bete på stenbunden mark, då klöfvarne afnötas. Så är 

 det väl bekant, att klorna växa hos foglar, som hållas i bur, så att 

 de icke eller med svårighet kunna gå på marken eller golfvet. Orsa- 

 ken härtill är densamma, att de nemligen, i sitt instängda läge, icke 

 lefva under sådana yttre förhållanden, som verka afnötande på klorna. 

 De växa till sin bestämda längd och kröka sig i spetsen hos dem, 

 som pläga vistas i träd, hvilket deremot icke är fallet hos sådana 

 foglar, som vistas på marken i sumpiga trakter. 



Men låtom oss, efter denna inledning, öfvergå till det egentliga 

 ämnet för denna framställning, som är utredning af orsaken till den 

 olika klobildning, som normalt förekommer hos Riporna om sommaren 

 och vintern, hvilket är ett allmänt erkändt förhållande. Ripornas 

 klor om sommaren äro i de fiesta fall korta och trubbiga, stundom 

 knappt öfverskjutande den sista tåfalangen, och om vintern alltid långa, 1 * 

 med hvass spets och hvassa ränder, samt skålformigt fördjupade på 

 den undre ytan af den del af klon, som skjuter öfver falangen. Denna 

 fördjupning är ett uttryck af den konvexa nagelbädd, från hvilken den 

 utvecklat sig, och de hvassa ränderna äro icke annat, än de tunna 

 ränderna af nageln, som voro inbäddade i nagelfalsen, hvilka, sedan 

 de skjutit ut från densamma, förhårdnat. Dalripans klo om vintern 

 är således formen på en klo, som, utan att skadas af mekaniska 

 inflytelser, får tillfälle att växa ut till sin normala längd, sålunda 

 bibehållande sin normala form. Man finner derföre en fullkomlig öf- 

 verensstämmelse mellan formen och beskaffenheten af vinterklorna hos 

 Ripor, som jag, till ett icke ringa antal, varit i tillfälle att se här- 

 städes om vintrarne, och äfven förekomma hos de Ripor i vinterdrägt, 

 som förvaras i Universitetets Finska fogelsamling. 



Då Professor Nilsson ur den teleologiska synpunkten vill förklara 

 orsaken till formen på Ripornas klor om vintern sålunda, att naturen i 

 sin moderliga omvårdnad om sina alster försett dem med sådana klor 

 om vintern, på det desamma må kunna genom isskorpan gräfva upp sina 

 födoämnen, anser han dessa vinterklor alldeles nödvändiga för deras 



