130 



sig på sådana olika lokaler, skall man finna att Ripor, som om som- 

 maren vistas på ängar, icke harva korta, utan långa klor, om ock 

 icke fullkomligt så långa som om vintern, då sådana, som uppehålla 

 sig å steniga backar, hafva ganska trubbiga och korta klor, som knappt 

 sträcka sig längre än den sista eller tredje falangen, på hvilken klon 

 förekommer. Häraf synes man klarligen kunna draga den slutsats, att 

 olikheten i klornas form om vintern och sommaren beror derpå, att 

 desamma om vintern, då marken är betäckt med snö, icke a/nötas 

 och af sådan anledning utväxa till sin normala längd, då de, sedan 

 snön försvunnit på marken, af nötas, hvilket inträffar olika på olika 

 lokaler, allt efter markens mer eller mindre stenbundna beskaffenhet. 

 Starkast är naturligtvis denna afnötning hos sådana Ripor, som uppe- 

 hålla sig å steniga backar, så att då afnötningen nått sin höjd, klorna 

 hos dessa knappt sträcka sig längre än tåfalangen, då deremot afnöt- 

 ningen är ingen eller ganska ringa hos de individer, som uppehålla sig 

 å mosslupna ängar, Klornas olika form hos Riporna om sommaren 

 kan sålunda med lätthet förklaras genom lokalens olika afnötande in- 

 flytande på desamma, likasom den hos alla individer likartade beskaf- 

 fenheten af klorna om vintern finner en naturenlig förklaring derige- 

 nom, att dessa olika inflytelser icke äga rum om vintern, då marken, 

 så olika den än må vara om sommaren, öfverallt är betäckt af snö, 

 och de yttre inflytelserna på klorna således öfverallt likartade. Denna, 

 såsom mig synes, ganska naturliga förklaring af förhållandet vinner 

 full bekräftelse, derigenom att, om man å vinterklon af en Dalripa af- 

 skär de delar af klon, som öfverskjuta falangen, och filar bort de yttre 

 lamellerne af hornbeklädnaden å klorna, klon erhåller fullkomligt samma 

 form, som de så kallade sommarklorna i sin mest afnötta form, och 

 att man, vid longitudinell genomskärning af klon jemte falangen hos 

 Ripan, aldrig finner en annan nagel under den yttre, om man genom- 

 skär sommarklor om hösten eller vinterklor om våren, då de enligt 

 Professor Nilssons uppgift borde fällas, hvilket nödvändigt måste vara 

 fallet, om en sådan klofällning, som Nilsson omnämner, skulle äga rum 

 i verkligheten. Fäster man sig åter vid nyttan af de långa klorna 

 hos Dalripan om vintern, kan denna vara ingen annan än att med 

 större lätthet kunna springa på den snöbetäckta marken, emedan de 

 vid sådan form på klorna sjunka mindre djupt i snön, än om klorna 

 vore kortare och trubbiga. De spela således hos Ripan samma rol 

 om vintern, som de långa klorna hos vadare, som uppehålla sig å 

 sumpiga trakter, såsom Parra m. fl. Sålunda synes mig den olika 

 beskaffenheten af klorna hos Ripan på ett naturligt sätt, i öfverens- 



