256 



krympta till låga, vresiga buskar. Ju längre ned man stiger, desto 

 mera tilltager dock detta trädslag i mängd och storlek, så att de nedre 

 fjällsluttningarne och deras rötter helt och hållet beklädas af detsamma. 

 Om jag undantager Syd-Varanger, der tallen är förherrskande, bildas 

 alla skogar i Öst-Finmarken af björk samt på fuktigare ställen af Al 

 (Alnus incana var. virescens), endast sparsamt i de från hafvet mera 

 aflägsna delarne blandad med asp, hägg och rönn. I sjelfva björk- 

 skogarne är marken vanligen torr och mager och vegetationen till 

 följe deraf mindre omvexlande; den består hufvudsakligen blott af 

 allmännare arter (t. ex. Antennaria dioica, Solidago, Hieracium 

 murorum, Trientalis, Chamaenerium angiistifolium, Calluna, Po- 

 lygonum viviparum, Bumex acetosella, Aira jieosuosa o. s. v.), men 

 der t. ex. en bäck framqväller, samlas en stor rikedom af växt-arter, 

 dels uteslutande tillhörande denna region, dels nedförda från fjällen. 

 Att här uppräkna alla eller blott de hufvudsakligaste på sådana lo- 

 kaler förekommande växter skulle blifva tröttande och vidlyftigt; det 

 må vara nog att blott försäkra, att en i botaniken ej bevandrad per- 

 son skulle vid åsynen af en så frodig och vacker vegetation snarare 

 tro, att han befunne sig i mellersta Sverige eller södra Norge än vid 

 Ishafvets stränder. 



Men om ock björken är det träd, som i Öst-Finmarken spelar 

 herrskar-rolen och är det enda skogbildande, böra dock ej pilarne med 

 tystnad förbigås, då de i dessa trakter trakter uppnå en i syd- 

 ligare delar af landet ovanlig frodighet, höjd och talrikhet. Genom 

 de från fjällbranterna talrikt nedstörtande bäckarne förvandlas ofta den 

 nedanför liggande marken till vidsträckta kärr, och på dessa frodas 

 pilarne (hufvudsakligen Salix nigricans, phylicifolia , lanata och 

 glauca), bildande vidlyftiga och nästan ogenomträngliga snår. I de 

 egentliga pilsnåren hafva dessa växter nästan förqväft all annan vege- 

 tation, då deras täta löfverk knappt genomsläpper solstrålarne, men 

 der de äro mindre tätt gyttrade, frodas i kärren åtskilliga smärre 

 buskar, fräken- och starr-arter samt en ej obetydlig mängd andra väx- 

 ter, hvilka bilda en temligen tät, om ock ej synnerligen omvexlande 

 beklädnad. Men ej alltid visa sig kärren i denna mera behagliga ge- 

 stalt; ej sällan uppträda de såsom magra "multe"-myrer 1 ), som väl 



ligt, då denna är beroende af många andra omständigheter än höjden öfver hafvet. 

 I mot nordanvinden .skyddade smådalar finner man densamma stiga betydligt högre upp 

 än på de öppna fjällsluttningarna, och häraf kommer det sig äfven, ett Lund fann 

 björkregionens öfversta gräns variera mellan 368 och 1011 fot öfver hafvet. 



1) "Multer" eller hjortron finnas här i ofantlig massa, ehuru bären endast mogna 



