102 J. Lang. 



gröngult gående skiftning. — Denna foreändring, såvidt den kan be- 

 traktas såsom en sådan, hade emedlertid ej sträckt sig längre än till 

 sjelfva ytan, ty omedelbart derunder egde mineralet sin egendomliga 

 glans och färg. Likväl företedde understundom vid krystallernas sön- 

 derklyfniug den med basiska planet paralella genomgångsytan ett matt 

 gråhvitt öfverdrag, som endast med svårighet kunde aflösas, men som 

 ej tycktes vara metamorphoseradt mineral, ty, så ofta detsamma före- 

 kom, visade sig ytan ojemn och skroflig, och under loupen framstodo 

 dessa ojemnheter såsom afrundade upphöjningar på den plana ytan. 

 Föröfrigt funnos i mineralet insprängda krystaller af kalkspath, magne- 

 tisk jernmalm och svafvelkis, hvarföre den mest minutiösa styckning 

 af fossilet var nödvändig för erhållande af ett till analysen lämpligt 

 material. 



Med afseende på mineralets förhållande för blåsröret hafva vi föga 

 eller intet att tillägga utöfver det redan bekanta. De vanliga fluss- 

 medlen gifva reactioner för jern och mangan ; och chloren tillkännagif- 

 ver sin närvaro såväl genom den lukt af saltsyra, som mineralet spri- 

 der vid upphettning i och för sig, som ock genom den intensivt blå 

 färg, som detsamma meddelar blåsrörslågan vid behandling med kop- 

 paroxidhaltigt phosphorsalt. 



Pyrosmalithens egentliga vigt, som af Ilisinger bestämdes till 

 3,081, har sedermera af Breiihaupt blifvit uppgifven variera emellan 

 2,958 och 3,i8o. Redan i det föregående hafva vi haft tillfälle anföra, 

 att denne sistnämnde mineralog, på grund af sina undersökningar af 

 Pyrosmalithens physiska egenskaper antager tillvaron af olika variete- 

 ter af detta mineral, och hans första meddelande ] ) i detta hänseende 

 rörer skiljaktigheterna i hårdhet och specifik vigt, i det han nemligen 

 funnit, att den vanliga varieteten (från Nordmarken) vägde 3,oos och 

 egde vida mindre hårdhet än en annan, hvars fundort skulle vara Nya 

 Kopparberget, och hvars egentliga vigt visat sig vara3,i73. Samtidigt 

 antyder han jemväl den sannolika orsaken till dessa olikheter, nemli- 

 gen en förvittring hos den förstnämda varieteten och förfullständigar 

 sedermera dessa uppgifter uti sin '"Vollständiges Handbuch der Mine- 

 rolgie" 1841. Bd II s. 373, hvarest han anmärker såsom en ytterligare 

 skiljaktighet, att den förvittrade Pyrosmalithen är fullkomligt ogenom- 

 skinlig, under det den friska är genomlysande. På samma ställe an- 

 för han jemväl, att hårdheten hos den förra nedgår ända till 4,5 och 



1) Breiihaupt: "Ueber die spccifischcn Gcwiclitc einiger Mineralien inf. i Schweig- 

 ye7--Seidel's Neues Jahrbuch der Chemie u. Physik. 1831 Bd. II. s. 225. 



