Joaquim Maliiquer 113 



se rar. En Companyó el dóna per abundant en els prats hu- 

 mits de sote les Alberes, voltants de Ceret i prats d'Arlés 

 (Hist. nat, du Dept. des Pyren. Orient, tom. 3, pàg. 311-312, 

 1863). 



Lataste diu d'aquest rèptil: «Jo he pogut convencem de 

 que aquest animal se serveix de ses potetes per la marcha 

 tranquila, però progressa per ondulacions laterals quan una 

 emoció li fa acelerar la cursa. Se serveix també de ses mem- 

 bres anteriors quan està parat i alça el cap per haver-li 

 quelcom cridat la atenció, per a mantenir-se en equilibri.» 



Companyó, en camvi, afirma que «aquest animal, quan 

 té que moure's ho fa molt ràpidament, quasi com una fletxa, 

 tant si es tracta d'agafar una presa o fugir de sos persegui- 

 dors. I amb tota l'atenció del observador, no es pot veure si 

 camina o repta». 



El C. lineatus, viu d'insectes, aracnits, cucs i petits mo- 

 luscs. Busca els llocs temperats i amb herba. 



Entre les faules que s'esmentan d'aquest inofensiu animal, 

 s'hi conta la de que deixa sobre Iherba un verí que causa 

 la mort dels animals que en menjen. També es conta que 

 es fica dins la boca dels que dormen al camp, causant molta 

 destrossa. 



Companyó explica que quan se'l trova pel camp, si se 

 li priva de tota fugida, s'enrotlla sobre si mateix i no intenta 

 atacar ni tansols al bastó amb que se l'inquieti, fugint tant 

 prompte com pot per amagar-se entre la brossa i pedres més 

 properes. 



