50 HOLLENDONNER F. 



vastagodott fal folytatásának látszik, mert a vastagodás a tan- 

 gentiális fal előtt egy kis bemélyedéssel hirtelen megszűnik és 

 a másik oldalon már rendes vastagságában folytatódik tovább. 

 A radiális fal szintén vékony ; azokon a helyeken, a hol a 

 hossztracheidák féludvaros gödörkéivel érintkezik, főleg pektin 

 anyagokból van, mert ezek a helyek rutheniumvörössel gyor- 

 sabban és erősebben festődnek, mint a fal többi része és radiá- 

 lis nézetben kerek, kerekded, tág szemrésalakú vörös foltoknak 

 látszanak, míg a többi rész még színtelen ; különösen a Thuja- 

 ban láttam ezt szépen, a Biota-hsm is megvan, de itt a fal 

 többi része is gyorsan festődött és nem volt oly éles az ellentét. 

 Festetlenül ezek a foltok halvány udvarok és bennük a tracheidá- 

 hoz tartozó féludvaros gödörke pórusa látszik. A bélsugár radiá- 

 lis falában, a tracheidák részéről való féludvaros gödörkékkel 

 közlekedő egyszerű gödörke a fal vékonysága miatt csak nehezen 

 vehető ki ; ennek és a féludvaros gödörke udvarának az átmérője 

 körülbelül egyenlő. 



A fák hisztológiai megkülönböztetéséhez rendesen használt 

 diagnosztikai tulajdonságokban tehát a két fenyő fája csakugyan 

 megegyezik és a Kleeber g-től felállított különbségek némelyike 

 is olyan természetű, hogy diagnosztikai értéke vagy nincs vagy 

 pedig oly kevés, hogy ezt csak más úton nyert meghatározások 

 megerősítésére használhatjuk föl. Ilyen a bélsugármagasság 

 sejtsorokban kifejezve.^ Szerinte a Thuja occide7italis-hen nyolcz, 

 a Biota-han pedig tíz sejtsor magasak a bélsugarak, de már 

 Essner'"* kimutatta, hogy ez oly természetű tulajdonság, mely 

 a korral változik és egyénenként is különböző ; így egyik eset- 

 ben 16, máskor pedig 9 sejtsor volt a legmagasabb bélsugár 

 a Biota-ha,n, és míg az elsőben 1 — 9, addig a másikban 1 — 6 

 sor magas bélsugarak voltak túlsúlyban ; végül a Biota-ra, 1 — 25, 

 a Thuja-Ta 1 — 14 határérték mellett 1 — 8 leggyakoribb értéket 

 állapit meg, de ugyanekkora a leggyakrabbi érték a legtöbb 

 Cupressineae-nél is. Én pedig a Biota-h&n 1 — 16, a T/mja-ban 

 1 — 17 határérték között E s s n e r egyik adatával megegyezőleg 

 szintén 1 — 6 leggyakrabbi magasságot találtam. Ezekkel szem- 

 ben Moeller szerint a bélsugár sohase lehet 10 sor magas,^ 

 sőt még a négysoros is igen ritka,* úgy hogy a bélsugár magas- 

 ságot nem lehet a két fa megkülönböztetésére használni. 



Az 1 mm"^-nyi tangentiális felületre eső bélsugarak és bél- 

 sugársejtek számát illetőleg már nagyobb a kettő között a 

 különbség, de itt is nagy az ingadozás azért abszolút diagnosz- 

 tikai értéke ennek sincs. Összevetve ugyanis Essner, Wies- 



1 Magasság alatt értem a tangentiális metszetben a hossztengely 

 irányában egymás fölött levő sejtsorok számát egy bélsugár kereszt- 

 metszetében. 



'• I. m. 13. old. 



» I. m. 308. old. 



* I. m. 310. old. 



