16 TUZSON JÁNOS 



virágos növények anyagában. Az élesztő-gombákról pedig K a r s t c n 1848-ban 

 hirdeté, hogy ezek szervezett hólyagocskákból keletkeznek, melyek a magasabb- 

 rendű növények sejtjeinek a leszármazottjai. Ugyanebben az időben még 

 N á g e 11 is állította, hogy az alsóbbrendű gombák ősnemzés útján is kelet- 

 kezhetnek. 



Ez időben a mykologia valóban a legnagyobb nehézségekkel küzdött ; 

 tekintélyes tudósok hirdették a minden haladásnak gátat vető téves nézeteket. 

 Annál nevezetesebb azonban az ezután következett korszak, melyben az 

 indnctiv módszer lépésről lépésre vezette a mykologiát a mai álláspontja felé. 



A haladás azzal kezdődött, hogy a bölcselkedés helyett szigorú tárgyi- 

 lagossággal állapították meg egyes gombafajok teljes fejlődésmenetét. 



E téren különösen a két T u 1 a s n e és később a d e B a r y munkái 

 alkottak új korszakokat. 



Az alsóbbrendű penészek, az élesztő-gombák és különösen a bakté- 

 riumok meghatározása azonban még ekkor sem terelődött a kellő mederbe. 

 A magasabbrendű gombákra vonatkozólag, az élősködő és szaprofita fajok 

 mesterséges tenyésztésével megdőlt ugyan az ősnemzésről szóló tanítás, de 

 egészen nem tűnt el, hanem a tudomány világosságától egy lépéssel tovább 

 szoríttatva, az alsóbbrendűekre nézve megmaradt ; ezeknek rejtélyes élet- 

 nyilvánulásait és megjelenésüket az élő szervezetek, meg a különféle anyagok 

 legrejtettebb részeiben nem tudták másként felfogni, csakis úgy, hogy föl- 

 tételezték, miszerint elődök nélkül keletkezhetnek. E mellett azonban ez irány- 

 ban is jelentek meg már régebben is helyes irányú dolgozatok: vSpalanzani 

 1765-ben, Appert 1810-ben, Schulze és Schwanno 1837-ben már 

 ismertették, hogy a különféle romlékony anyagok fertőtelenítéssel megtarthatók, 

 ha egyúttal az ezeket környékező levegő fertőtelenítéséről is gondoskodunk. 

 Eredményeiknek azonban nem volt a kellő hatásuk és a genenitio spontanea 

 elve csak a 60-as években dőlt meg egészen, a miután Pasteur fölismerte és 

 leírta a különféle erjedési földtaniatok lényegét és az ezeket okozó szerve- 

 zeteket. 



E közben azonban a mykologiának egy másik útvesztője támadt. Az a 

 rejtelmes homály, mely az alsóbbrendű szervezetek meghatározását akadályozta, 

 most más alakot öltött. Míg ugyanis ezelőtt a meghatározást — mint czélt — 

 el nem érő kutatók az ősnemzés gondolatában találtak megnyugvást, most 

 már arról le kellett mondani, és a pleoinoi pJiismns elméletéhez menekültek, a 

 melylyel a mikrobiológia rejtélyeit könnyű volt magyarázni és magát az 

 elméletet pedig éppen kísérleti úton — látszólag kézzelfoghatóan — lehetett 

 bizonyítani. Támogatta továbbá e fölfogást az is, hogy éppen ez időben vált 

 ismeretessé egyes heteroikus Uredineae-gomhíxk meglepő és világosan be- 

 bizonyított pleomorphismusa. 



A pleomorphismus-t hirdették Hallier (18G6), Lister (1872), B i 1 1- 

 r t h (1874), N á g e 1 i (1877), Z o p f (1881), B u c h n e r (1882), sőt W i n t e r 

 is (1884) a R ab e n h r s t-féle »Kryptogamen-Flora«-ban. 



Ezek közül Hallier és Lister különféle penészek, élesztő-gombák 

 és baktériumok között állították az összefüggést ; B i 1 1 r o t h pedig abba a 



