72 ISTVÁNFFl GYULA 



Ebből a gyakorlatra vonatkozóla.L; nagyon érdekes következtetéseket von- 

 hatunk. 



1. Miután a lisztharmat az őszszel megjelenő másodhajtásokon, éretlen 

 hegyevesszőn, meg a fás hajtások alsóbb részein is myceliumdarabok alakjá- 

 ban húzza ki a telet : ezért őszszel a liszlharntattól megtámadoll szölö tövek 

 hajlásai a Márlon-szölövel egyiilt mind kivétel nélkíil lemetszendők és etége- 

 tendök, még ha a tavaszi metszéshez ragaszkodik is a gazda másnemű gya- 

 korlati okokból. 



2. Továbbá őszszcl általában minden szőlőben, a hol a lisztharmat jelen- 

 kezett az év folyamán, még ha nem is tett számbavehető károkat, a nyilván- 

 valóan bántalmazott hajtások eltávolítása és elégetése után a meghagyott haj- 

 tásokat, csapokat és a tökefejet erős védekező oldatokkal kell alaposan beecse- 

 telni, hogy a lisztharmat mycelium-részletei lehetőleg elpusztíttassanak. 



3. Ha tavaszi metszést folytat a gazda, a- metszéskor mindig czél- 

 szeríí az újból való beecsetelés, hogy a netalán életben maradt (vagy ked- 

 vező időjárás esetén hajtani kezdő ?) myceliumdarabok elpusztíttassanak. Ez 

 a vesszőtermelés érdekében is ajánlatos, mert a leszedett vesszőkkel való 

 elhurczolás veszélye sem tekinthető kizártnak, viszont a tőkén meghagyott 

 1—2 vessző, csap, czomb stb., ha fertőzött, ott helyben hozhat létre új 

 betegségi góczokat. 



. 4. A szálvesszős, lugas, karikás stb. mívelés közben természetesen a 

 hajtások őszi és a metszés után való tavaszi ecsetelése elsőrendű feladat. 



Most, hogy a lisztharmat kitelelése iránt tájékozódtunk, tudjuk, hogy 

 mi az oka annak, hogy a legtöbb esetben a házmelléki lugas-szőlőben üt ki 

 a lisztharmat. Nemcsak a nedvesebb és melegebb termőhely teszi ezt, mint 

 a hogy ezt eddig hitték, hanem az, hogy itt a hosszú metszésben része- 

 sített hajtásokon sokkal több maradhat meg a telelő myceliumból. Ez őszszel 

 is sokkal tovább fejlődhetik, mint a szabad szőlőben, és viszont tavaszszal 

 korábban indul meg, mert védettebb, melegebb és a lombozat révén nedvesebb 

 tenyésző helyre teszen szert. 



Mintán akárhányszor innen indul ki a betegség, a házi lugas-szőlőnek 

 kezelését nagyon is lelkére kötném a gazdáknak, a kertészeknek. 



Végül a hajtató szőlő- növényházak tőkéinek a kezelésére nézve szintén 

 lényeges útmutatásokat találtunk. Itt a baj megújulása szintén nagyon fenyegető, 

 és viszont a későbbi védekezés, a nagyon kedvező közeg-viszonyok miatt éppen 

 nagyon nehéz. Tehát a pnegelőző védekezés gyökeres módját, a hajtás-beecsetelést 

 kell szorgalmasan gyakorohii. 



Ezek után a lisztharmat fejlődését a szőlőn következően lehetne vázolni: 



A tavalyi és előző években végzett megfigyeléseimből kitűnt, hogy a liszt- 

 harmat már nagyon korán jelenik meg a szőlőkben, de nem annyira a leveleken, 

 mint inkább a zöld hajtásokon terjed, és különös előszeretettel húzódik a kötések 

 alá. Ha máshol nem látni, a hajtásnak kötéstől takart részén legbiztosabban lehet 

 megtalálni. Itt lappang tehát és innen terjed azután lefelé, tehát tőkereső. így 

 jön létre a fürtök fertőzése a saját tőkéjén telelt lisztharmattól. Öszszel a liszt- 

 harmat visszafelé teszi meg az utat, csúcskereső lesz a fejlődése, mert a hajtások 



