VIZSGALATUK A bZOLU LlíJZTHARMATBETEGSÉGERUL. 73 



hegyérc húzódik, és ott a leveleket meg a músodtcnnést keresi föl, és egyben a 

 rügyekre is ráveti magát. 



Elszórtan azután mindenütt a hajtásokon hátrahagyja niyceiiumát, mely- 

 nek egy része összpontosítván plazmáját a telire rendkívüli arányban fejlődő 

 szívókkal szomszédos száldarabokba, kitelel a fás vesszőn, és a következő évben 

 kihajt és új fertőzést okoz. Éppen így a Márton-szőlőn megmaradó mycclium is 

 tavaszszal megújulhat és további fertőzést idézhet elő. 



Szaporodása tavaszszal tehát a meghagyott hajtásokon vagy részeken 

 indul meg, ezekről átterjed a rügyekből kifejlődő hatal hajtásokra és a milyen 

 mértékben nőnek a hajtások, olyan mértékben mindinkább eltávolodik a fertőzött 

 fészektől és a magasba kerül, a honnan azután később megint lefele kúszik, 

 mint már jeleztem. 



így magyarázliali) IcIuU a lavas::i ferlözö góczok crcdclc, melyei 

 \V r t m a n n nem liidoll földeríteni^ és így a hajlásokon valú nagyon korai 

 elterjedése, melyet kimutattam. Azáltal pedig, l'^sy ^ kötések alá behúzódik, 

 megmagyarázható az, hogy aránylag tiszta vagy egészen tiszta szőlőtökén hogyan 

 léphet föl egyszerre, meglepő módon. Ott a kötés alatt lappang ugyanis, védve 

 van a permetezésektől, melyek esetleg a hajtásokon künn maradt részét 

 tönkre tették és azután, mikor a hajtások lombosodnak, védve a levélsátortól, 

 a nedves közegben szaporodni kezd, lefelé terjed és rajta üt a fiatal fürtökön. 

 Ez adja magyarázatát annak a közönséges tapasztalatnak, hogy sok tőke évről 

 évre lisztharmatos lesz, annélkül, hogy a szőlősben általában a többi tőkéken 

 a betegség megjelennék. 



Ha azonban az ilyen tőkék elhanyagoltatnak, kiinduló fertőző fészkek 

 gyanánt szerepelnek és általános, távolabbra is terjedő megbetegedéseket okoz- 

 hatnak, ez a tőkéknek, illetőleg a fürtöknek »idegen-infectiója«:. 



Miután a zöld hajtások kezelése sok nehézséggel van összekötve, egyelőre 

 a tavaszi megelőző hajtáskezelés a leglényegesebb teendő a lisztharmat ellen való 

 védekezés terén. A lisztharmat tehát vándorol a saját tőkéjén : tavaszszal föl- 

 felé kúszik, nyáron és később lebocsátkozik, fertőzi a fürtöket is, őszszel pedig 

 felkúszik a hajtások hegyére és a Márton szőlőre, hátrahagyván útjában min 

 denütt kitelelő szerveit, a téli myceliumot. 



E mozzanatok megállapítása, illetőleg szerves összefüggésbe hozatala 

 révén már most kellő betekintésünk lehet a lisztharmat fejlődésébe, és egyúttal 

 gyakorlati becses útmutatásokat birunk a kezelésére, leküzdésére. 



