17G 



falder Sne ovenpaa Isen, og denne Sne o])suger Vand, som fryser, 

 og herved tiltager Isfoden noget i Tykkelse opefter. Nedadtil bar 

 Deichmann ikke vseret i Stand til at maale dens Udstraekning, men 

 sikkert er det, at den ofte streekker sig ned i Fucacebseltet, saa at 

 en ikke ringe Del deraf dsekkes og Planterne fryser inde i Isen 

 for et leengere Tidsrum, „men dette synes ikke at skade disse 

 overordentlig haardfore Vaekster, der taaler mange Graders Kulde i 

 Fjasretiden, om Vinteren kun dsekkede af et ganske tyndt Islag, og 

 som om Foraaret taaler en ntrolig Udtorring, hvor de vokser paa 

 eksponerede Klipper." 



Fig. 1. Fjaeren ved Kastelspynten ved Julianehaab under Ebben, fotograferet 



af H. Deichmann 28. August 1906. 



Paa beskyttet Klippekyst begynder Isfoden som et smalt Baslte 

 imellem overste Hojvandsmserke ved Springtid og samme ved 

 Slaptid. Herfra vokser den lsengere og laengere ned, indtil den 

 naar sin nederste Greense, som naturligvis maa vaere afhaengig af 

 de vekslende meteorologiske og hydrografiske Forhold. Billederne, 

 Fig. 1—3, viser dette. Paa Billedet fra Januar ses den sammen- 

 haangende Isfod, som sidder paa den stejle Klippeskraaning, at naa 

 ikke synderlig laengere ned end til Fucacebaeltets overste Rand. 

 Paa det fladere Terraen foran er dog st0rre Dele af denne Vegeta- 

 tion indesluttet af Is. Paa Billedet fra d. 5. Februar ses derimod 

 nsesten hele den littorale Fucacevegetation at vaere indefrosset; dog 

 ses ikke dennes nederste Del paa Billedet. Deichmann bemaerker, 



