— 342 — 



De har forlaengst vaeret Genstand for Studier, idet baade Vaupell 

 og P. E. Miiller har gennemforsket disse gamle Skovrester og klar- 

 lagt talrige Punkter af deres Naturhistorie. 



Krattenes Traehojde er staerkt varierende. I deres Vestsider er 

 de enkelte Egeplanter ikke stort h0.jere end den omgivende Lyng. 

 Vestenvinden afsvider de unge Skud og Kreaturer understotter troligt 

 Vindens Haervaerk. Fra Vest mod 0st bliver Troeerne jaevnt hojere 

 og h0jere, men naar intet Steds betydelige Hojder. I Vestbrynene 

 er Skuddene for en stor Del d0de og udtorrede og stikker frem 

 mellem det levende Lov. Jordbunden kan vaere morklaedt, men 

 Egen har for ovrigt en forunderlig Evne til at holde den muldet 

 og frisk. Jordvegetationen varierer staerkt; i de mest aabne og 

 vindhaergede Krat kan der vaere megen Lyng, oftere er der Graes- 

 bund. Imellem Egene er der ofte indblandet andre Traearter: 

 Sorbus Aucnparia, Juniperus communis, Populus tremula, Betula 

 odorata. De Forhold, som vaesentlig faar Indflydelse paa Liken- 

 vegetationen, er folgende: 



Paa de fleste Steder gennemlader Egene meget Lys. Dette 

 giver sig ojeblikkelig tilkende paa det Udvalg af Likener, som trives 

 paa Stammer og Grene; disse er i extreme Tilfselde aldeles laadne 

 af Titusinder Ramalina polymorpha sbsp. farinacea (altsaa en meget 

 tykbarket, lystaalende Liken), der klaeder Traeet fra overst til nederst. 

 Andre Arter kan findes indstreet mellem denne, fortrinsvis det saed- 

 vanlige lille Udvalg af Lyslikener, der daekker Landevejstraeernes 

 Stammer: Physcia stellaris , P. pulverulenta , Parmelia saxatilis, 

 P. olivacea, P. physodes, Evernia Prunastri, Lecidea parasema sbsp. 

 enteroleuca v. elceochroma, Lecanora subfusca (begge de sidste paa 

 yngre Grene), ja endog Xanthoria parietina. Derimod er der en 

 naesten total Mangel paa mesofile eller hygrofile Leprarier, Calici- 

 aceer, Graphideer, der jo findes saa hyppigt i Egeh0jskoven med 

 dens rolige, lidet udt0rrede Luft. Det kan ikke nsegtes, at man 

 foler sig imponeret, naar man med sine Erfaringer fra den morke, 

 likenfrie Granskov eller fra Bogemuldskoven med dens Skorpelikener 

 og Leprariamasser for f0rste Gang, nsesten krybende paa alle fire, 

 arbejder sig frem mellem de vest- og nordjyske Egekrats toptorre, 

 laadne og skseggede Stammer. Den Modsaetning mellem de naesten 

 vindstille, lysfattige Skoves Mangel paa Bladlikener og disse vind- 

 blaeste, solaabne Skovkr0blinges utrolige Rigdom paa lys- og torhed- 

 taalende Likener er staerkt i0jnefaldende. Arterne er ikke mange, 



