— 358 — 



I det submerse Boelte er Verrucaria halophila Karakterliken, 

 (dog kvantitativt den omgivende Algevegetation langt underlegen). 

 Denne Plante antages af Deichmann-Branth at vsere en biologisk 

 Form af Verrucaria rupestris sbsp. maura, der blot skylder det 

 submerse Liv sine Ejendommeligheder (blegbrunt Thallus; V. maura 

 liar kulsort Thallus). 



I Verrucariabseltet spiller Atmosfeerilierne en stor Rolle. Lys- 

 forholdene har en meget stor Betydning for V. rupestris sbsp. maura's 

 Udbredelse; saaledes gaar Arten meget hojere op paa Klippernes 

 skyggefulde Nordsider end paa de lyssteerke Sydsider. (Fugtigheden 

 virker paa lignende Maade: hvor Bolgesprojtet gaar hojt, naar 

 Verrucaria op i lignende Hojde. Som bekendt naar dette Baelte 

 mange Meter op ad Fseroernes og andre nordlige Landes Kyster, 

 naar disse er udsatte for hojtrsekkende Bolgesprojt). — Paa Sibi- 

 riens Nordkyst mangier Arten , antagelig som Folge af Isskuringer 

 (Almqvist), medens den fmdes ved de fleste andre nordlige Strand- 

 bredder (Gronland, Island, Fseroerne, Norge). 



I Placodiumbseltet spiller Lysforholdene ligeledes en let paa- 

 viselig Rolle. Her gselder den Hovedregel, at ved stserkest Lys 

 er de to gule Likener Placodium murorum Hoffm. (navnlig var. 

 obliteratum, der er skorpeformet, feltet og gul) samt Xanthoria 

 parietina L. i absolut Overvaegt; ved svagere Lys er de graa 

 Skorpelikener, navnlig Lecanora atra, i Overvsegt. Sidstnsevnte Art 

 dominerer derfor paa Klippevaegge med Nordeksposition. 



Det er ikke let at skelne, hvilke af Likenernes Bygningstrsek 

 skyldes Lysforhold og hvilke skyldes Varmeforhold. Stserkt Lys paa 

 Klipperne gaar jo jsevnsides med staerk Varme, og de Bygningstrsek, 

 der skyldes disse Faktorer, maa derfor behandles under eet. 



Karakteristisk for Skorpelikenerne paa disse udsatte Vaekst- 

 pladser er, at Thallus er ganske tint revnet og feltet; dette gselder 

 ikke blot Placodiumbseltets Arter, men overhovedet alle de emerse. 

 Darbishire fremhsever ogsaa dette Forhold (i Fischer-Benzons hol- 

 stenske Likenflora), som ejendommeligt for lithofile Arter. Sand- 

 synligvis er det ofte ligefrem TorrespraBkker, fremkomne i det 

 oprindelige kontinuerlige Thallus i Lobet af en Torhedsperiode. I 

 andre Tilfselde er hvert Felt opstaaet omkring en Klump Gonidier, 

 som Likensvampens myceliale Rand har truffet paa under sin Veekst 

 (se Billedet af Buellia petrsea, hvor begge disse Typer af Felter er 

 trufne). At ethvert saadant Thallusfelt tidligt individualiserer sig, 

 danner Barklag og viser sig utilbojeligt til at smelte sammen med 



