APRÓ KÖZLEMÉNYEK ( ( 



kistei'metü és csekély értékű szarvasmarha is csak a jobb legelökön 

 található. 



A legelöket a nép a karsztvidéken sem szereti gondozni ; amint 

 egy területet tönkretett, áthajt egy másikra s addig használja, míg 

 az is elkopárosodik. A kopár területek fásítása némely vidéken folyamat- 

 ban van, bár a nép na^y akadályokat gördít az erdősítési törek- 

 vések elé. 



A legelöterületek az állam, községek vagy közbirtokosok tulaj- 

 donában vannak. 



A téli takarmányul szolgáló szénát külön e célra fenntartott 

 kaszálókon termelik, azonkívül Olasz- és Magyarországból is hoznak 

 szénát. Télire lombtakarmányt is szoktak gyűjteni. Szerző felsorolja 

 mindazokat a fajokat, amelyeknek a lombja a kartsztvidéken takar- 

 mányozásra alkalmas. Ottani éz'tesüléseí szerint a Cotinus lombja a 

 birkákra mérgező hatású. 



Egyes vidékeken a hiányzó almot száraz jegenyefenyölombbal, 

 lekaszált Pteridiummal és Callunával pótolják. 



Havasgazdasági szövetkezést szerző csak a krusevói dalmaták 

 közt látott, másutt minden pásztor a saját juhát legelteti vagy fel- 

 veszi még a falkába bizonyos díj fejében a rokonai és barátai jószágát 

 is. Az északi részeken az asszonyok, gyermekek és öregek, míg a 

 dalmáciai részeken inkább férfiak végzik a havasi gazdálkodás és 

 pásztorkodás teendőit. 



Az egész vidéken, ahol még kiviteh'e nem dolgoznak, csakis 

 puhasajtokat készítenek. 



A „Behausungen" című fejezetben leírja a szerző a havas- 

 gazdasági egyszerű építkezéseket, lakásokat, istállókat, aklokat stb., 

 továbbá a pásztornép szokásait, életmódját, táplálkozását, ruházatát, 

 dísztárgyait, mulatságait, kézimunkáit, szövömunkáit és azok festését, 

 hangszereit, temetkezését és vallásos szokásait. Ez a rész, mely szép 

 képekkel tarkított, igen becses néprajzi leírásokat és adatokat tar- 

 talmaz, megérdemelte volna, hogy külön füzetben jelenjék meg. 



A „Die Weiden" című fejezetben a szerző a legelök gazda- 

 sági-botanikai ismertetésére tér át. A Velebithegység legelői gyakorlati 

 szempontból a minőség szerint négy csoportba oszthatók. Az elsőbe 

 tartoznak azok a községi legelők, amelyek a hegylánc nyugati oldalá- 

 nak legalsó és középső fokozatán terülnek el. Ezek a legelők a leg- 

 rosszabbak ; a terület inkább kőtenger, mint legelő. A jószág a kövek 

 rengetegében csak itt-ott talál egy-egy fűszálat vagy gyomnövényt. 

 A legelök második csoportja a falvaktól távolabb esik, azokon ugyan 

 van már összefüggő gyepszőnyeg, de a területek harmadát vagy felét 

 még mindig kövek borítják ; itt-ott cserjék is mutatkoznak, jeléül 

 annak, hogy ott valamikor erdő állott. A harmadik csoportba azok a 

 legelők tartoznak, amelyek részben marhától lerágott fás növényzettel 

 vannak benőve és amelyek fűnövése is kielégítő. A negyedik csoport 

 legelői az erdő határa feletti legmagasabb régiókba esnek, ezeken a 

 jószág egész nyáron át legelhet. Ez az osztályozás körülbelül meg- 

 felel a legelöterületek régiók szerint való beosztásának is. 



