APRÓ KÖZLEMÉNYEK 



121 



falában mindig csak apró gödörkék nyomai láthatók és az ezekre a 

 fenyőkre jellemző fogas haránttracheidák hiányoznak. Hazai fenyőink 

 közül most már csak a lúc {Vicea excelsa) és a jegenye (Abies álba) 

 jöhetett tekintetbe. Bélsugarakból ezt eldönteni nem lehetett, mert a 

 Piceára jellemző vékonyfalú tracheidák nem voltak kivehetők, a bél- 

 sugár parenchyma gödörkézettsége pedig a kettőnél hasonló. A másik 

 diagnosztikai tulajdonsághoz, vagyis a gyantavezetékek jelenlétéhez vagy 

 liiányzásáboz fordultam tehát. Azt, hogy Picea van az anyag között. 

 nem volt nehéz eldönteni, mert a hossz- és harántgyantavezetékek jelen- 

 létéből könnyű volt ezt eldönteni. Ágcsapokról lévén azonban szó és 

 ezekben a gyantavezetékek néha ritkák, azért a gyantavezetékek hiá- 

 nyából ellenben még nem lehetett Ahies-v^ következtetni. Ily esetek- 

 ben azután a hosszparenchymát kellett keresni, amely az Ahies vq 

 jellemző. Az azonban, hogy valamely évgyíírü-határon levő sejtben 

 gyantaszerü tartalom van, még nem bizonyította az Abies-t, hanem a 

 biztos jel csak az volt, ha megtalálom az egyszerű gödörkés haránt- 

 falat. Ezeket a szempontokat szem előtt tartva a vizsgálatból kitűnt, 

 hogy S i g r a i kopoi-sójából fennmaradt részek Picea-hó\, Szent- 

 marjay-é szintén P/eert-ból, míg Laczkovics-é Ahies-hö\ való. 

 Ugyancsak Ahies-h'6\ való z-é is. amely azonban — ennek ellenére, 

 hogy az Ahics-t rosszabbnak szokták tartani — oly ép volt, hogy a 

 bélsugár szerkezete is mutatta az Abies-t és itt nemcsak ágcsapok, 

 hanem apró deszkadarabok is maradtak meg, melyek beretvával egész 

 jól voltak vághatok. 



A koporsódarabokon kívül a közös sír felett, melybe S i g r a i, 

 Hajnóczy, Szentmarjay és Laczkovics voltak temetve, 

 egy levágott fát is találtak : erről az volt eldöntendő, hogy micsoda 

 fa, és nincs-e valami kapcsolatban a sírnak a megjelölésével. — A 

 kiásott fa kérge teljesen ép és egyik régebben levágott oldalága alatt 

 igen erős hajtások képződtek. A fának végleges levágása után a vágási 

 felület alatt is kihajtott, melyről megállapíthattam, hogy többször letör- 

 ték, vágással megsebezték, de a fa egészen a kivevésig élt. A sok 

 forradás pedig onnan származott, hogy ez a hely kaszáló és így 

 természetesen sokszor letörték, levágták, de mindig kihajtott. A fának 

 meghatározása nem okozott semmi nehézséget, mert megtisztítva a 

 rátapadt földtől, már a kéreg is mutatta, hogy almafa, amit azután 

 a tüzetesebb mikroszkópos vizsgálat is igazolt. 



Évgyűrűi néha 12 mm. vastagok, ami a rendkívül kedvező 

 táplálkozásra vall, számuk pedig 22 — 24; azért nem lehetett pontos 

 számot kapni, mert a bél körül az évgyűrühatárok nem élesek. Mivel 

 a fa a legutóbbi időkig élt és levágatása után az új hajtások annyi táp- 

 lálékot szolgáltattak, hogy a kambium az egész területen végezhette 

 a munkáját, így az évgyűrűk számának középértékét, 23-at véve, a fa 

 1891-ben, vagyis 13 évvel a végleges kivétel előtt kelt volna ki a 

 magból. Ha mármost feltesszük, hogy mint csemetét ültették oda, 

 akkor 3 — 4 évet lehet számítani a kiültetés előtti időre, vagyis 

 1894 — 1895-ben történt volna az ültetés. Tudva, hogy a Martinovics- 

 féle mozgalom a XVIII. század 90-es éveinek elején egész a kivégzésig, 



