235 



Fryer og var. Jacksoni (Lees), anses af begge de naevnte 

 Forfattere som en Hybrid melleiii P.crispus og P.perfolia- 

 tns, og da Fryer siger at have foretaget nojagtige Krydsnings- 

 forsog, er denne Formodning uden Tvivl rigtig. Deriniod kan 

 jeg ikke tiltraede den Anskuelse, at denne Plante skulde vsere 

 lig med P. undiilatus Wolfg. Det samme gjaelder cm en 

 Potantogefoi fra Bodensoen, som af Schroeter er henfort 

 til P. undulatus ^^'o]fg. Alle de Exemplarer. jeg har set, vare 

 enten simpelthen P. perfoUatns eller muligvis P. crispus x 

 P. perfoliattis, men sikkert ikke den aegte P. undulatus. 



Da P. tindtdafus Wolfg. altid er ojensynlig steril, og da 

 jeg gaar ud fra, at enhver virkelig Art, Underart eller Varietet 

 under normale Forhold saetter moden Frugt og dette ikke 

 er Tilfseldet med denne, anser jeg dens hybride Natur for 

 hsevet over enhver Tvivl. Jeg opfatter den som fremkommen 

 ved en naturlig Krydsning niellem de to Arter P. cHspus og 

 P. praelongiis. 



Slsegtskabet med P. crispus viser den ved hele sin Voxe- 

 maade og sjerlig ved sin rendede Stnengel, en Karakter, der 

 er meget ejendommelig for denne Art, men den adskiller sig 

 fra denne ved sin kraftige, buskede Vaext, sine svserere 

 Stgengler, sine storre, mere boigede, men mindre krusede, 

 stserkt gronne, helrandede Blade, taettere og storre, men altid 

 sterile Ax. Affmiteten med P. praelongiis ses af Blad- 

 nervationen, de store paa de yngre Skud mere blivende 

 Skedehinder og de glatte Bladrande, men den afviger ved 

 de omtalte med P. crispus fselles Karakterer. 



Denne Formodning, som allerede Caspary har ndtalt, 

 deles ogsaa af P. As c hers on, men den allerbedste Be- 

 kraeftelse har den fmidet ved en Undersogelse af G. Raun- 

 kiser, som vil blive optaget i hans fortjenstfulde Vaerk: „De 

 danske Planters Natm'historie", og som jeg med Forfatterens 

 velvillige Tilladelse i den udf0rlige Text har gjengivet in extenso. 



Raunkiser viser, at den flade rendede Stgengel 

 (Fig. 1 B og C) tyder paa Slsegtskab med P. crispus, da denne 

 Karakter kun fmdes hos denne og med den krydsede Pota- 

 mogefon-Fonner. I Barken har baade P. undidatus og P. 

 praelongus talrige Karstrsenge; disse ere svagt udviklede hos 

 P. perfoUatns og mangle ganske hos P. crisptis (Fig. 1 ^ og B). 

 Ogsaa med Hensyn til Gentralcylinderens Bygning er Slsegt- 

 skabet med P. praelongus i0Jnefaldende (jfr. Fig. 2 A og K), 



