272 



sidste Kolonne fremstiller Kornst0rrelsen i den groveste 

 Pr0ve af de syv, hvis Gjennemsnit ses i anden Kolonne, 



0st]andet har i sin Tid — for ikke mere end 300 Aar 

 siden, og altsaa efter den Tid, da Fyrren var forsvunden fra 

 det 0vrige Danmark — vaeret dsekket af Fyrreskov. If0lge 

 Dr. K. J. V. Steenstrup^) befalede Kong Kristian den 

 fjerde i Slutningen af det sextende Aarhundrede, at der 

 skulde fares varsomt med Skoven, thi „s0farende Mand" 

 klagede over, at den forsvandt, saa at 0en var vanskeligere 

 at se. Senere — endnu i 1866 — er der fundet Fyrre- 

 stubbe ude i Klitten, og endelig har man paa et Sted, hvor 

 der maaske engang har vseret braendt Tjeere, truffet Fyrrekul, 

 foruden Ege- og Hasselkul, der kan antages at stamme fra 

 det frodigere Vestland, hvor Egen har kunnet fortrsenge Fyrren. 



Nu er 0stlandet en 0rken, der s0ger sin Lige i Dan- 

 mark. Et Par Steder lige ved Byen fmdes smaa Fyrreplan- 

 tager — man s0ger nu med Moje at b0de paa gamle Dages 

 Letsind, — men kommer man et Stykke ud, er man midt i det 

 tavseste og mest trosteslose 0de. Det er tungt at gaa i det 

 lose Sand, ■ — hvor ikke den lille Polytrichum piliferum har 

 veevet det sammen med sine Rhizoider og gjort det fast at 

 trsede paa, — og ikke stort mindre anstrsengende der, hvor 

 Sandet er blsest bort og kun en nogen Stenmark er tilbage. 

 De brune Klitter ligge uregelmaessig spredt, og idet man 

 gaar udenom den ene efter den anden, kunde man let fare 

 vild, hvis man ikke havde det hoje hvide Anholt Fyr at 

 rette sig efter. 



For Plantevsexten ere Forholdene daarlige. Vindene 

 have frit Spillerum, thi de afrundede Klitter yde ikke synderlig 

 Lse. Skygge fmdes nsesten heller ikke, og endelig er Jord- 

 bmiden meget fattig paa Vand, thi grovt Sand er tort Sand. 



^) Om Fyrreskovens Forsvinden paa Anholt. (Tidsskrift for Skov- 

 vjBsen. VIII. A 1896). 

 Se ogsaa: Deichmann-Branth: P'yrreskovens Undergang paa 

 Laes0. (Bot. Tidsskr. V. 1872). 



